ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5223/26 Справа № 175/20342/25 | | Суддя у 1-й інстанції - Журавель Т. С. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Гапонова А.В., Красвітної Т.П.
за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу №175/20342/25 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про відновлення порушених прав споживача, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» - Проворотова Юрія Васильовича на ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2026 року про забезпечення позову,постановлену у складі судді Журавель Т.С., -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2026 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області із позовом до АТ КБ «Приватбанк» про відновлення порушених прав споживача.
Позивачем було подано заяву про забезпечення позову.
В обґрунтування поданої заяви зазначено, що 20 вересня 2025 року на ім`я позивача без її волі та згоди було оформлено кредит у розмірі 99 884 грн 43 коп., після чого невстановленими особами здійснено незаконні платіжні операції та списання коштів з її банківського рахунку. Зазначені обставини, на думку позивачки, мають ознаки кримінального правопорушення та стали підставою для відкриття кримінального провадження. Незважаючи на наявність об`єктивного спору щодо правомірності виникнення кредитних зобов`язань, АТ КБ «ПриватБанк» продовжує обліковувати за позивачкою кредитну заборгованість, нараховує проценти та штрафні санкції, а також вчиняє дії, спрямовані на стягнення заборгованості та списання коштів з її карткового рахунку. Позивач вказує, що подальше нарахування процентів, штрафів і пені призводить до збільшення розміру спірної заборгованості, що істотно змінює обсяг спірних правовідносин та ускладнює можливість ефективного судового захисту її прав.
У зв`язку з чим, просила суд забезпечити позов шляхом заборони АТ КБ «ПриватБанк» до набрання законної сили рішенням суду у справі списувати грошові кошти з будь-яких розрахункових рахунків, у тому числі карткових, зарплатних карткових рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , у рахунок погашення тіла кредиту та відсотків за кредитним зобов`язанням, оформленим за рахунком № НОМЕР_1 , а також вчиняти будь-які дії, спрямовані на стягнення спірної заборгованості, у тому числі шляхом позасудових вимог, передачі інформації третім особам або відступлення права вимоги.

Ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2026 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задоволено. Вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони АТ КБ «ПриватБанк» до набрання законної сили рішенням суду у справі списувати грошові кошти з будь-яких розрахункових рахунків, у тому числі карткових, зарплатних карткових рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , у рахунок погашення тіла кредиту та відсотків за кредитним зобов`язанням, оформленим за рахунком № НОМЕР_1 , а також вчиняти будь-які дії, спрямовані на стягнення спірної заборгованості, у тому числі шляхом позасудових вимог, передачі інформації третім особам або відступлення права вимоги.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням представник АТ КБ «ПриватБанк» - Проворотов Ю.В. подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, тому ухвала суду підлягає скасуванню. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вимога позивача про забезпечення позову шляхом заборони Банку нараховувати їй відсотки, штрафи та інше за користування кредитом, а також списання щомісячного платежу є по своїй суті вимогою, що заявлені у позові. Таким чином, забезпечення позову у спосіб, що вказано позивачкою є по суті вирішенням її спору в частині однієї з позовних вимог, що суперечить ч.10 ст. 150 ЦПК України, а тому такий захід не є можливим.
Зауважує, що саме по собі нарахування банком процентів на заборгованість, що виникла внаслідок грошових переказів, та списання щомісячних платежів по кредиту, які позивач оспорює, жодним чином не порушує права позивача та не свідчить про наявність будь-яких ускладнень для виконання майбутнього рішення суду. 
У зв`язку з чим просив оскаржувану ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Позивач своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 

Сторони у судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Під час час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом установлено, що 20 вересня 2025 року на ім`я позивачки без її волі та згоди було оформлено кредит у розмірі 99 884 грн. 43 коп., після чого невстановленими особами здійснено незаконні платіжні операції та списання коштів з її банківського рахунку. Зазначені обставини, на думку позивачки, мають ознаки кримінального правопорушення та стали підставою для відкриття кримінального провадження. Незважаючи на наявність об`єктивного спору щодо правомірності виникнення кредитних зобов`язань, АТ КБ «ПриватБанк» продовжує обліковувати за позивачкою кредитну заборгованість, нараховує проценти та штрафні санкції, а також вчиняє дії, спрямовані на стягнення заборгованості та списання коштів з її карткового рахунку.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що захід забезпечення позову шляхом заборони стягнення спірної заборгованості з позивача відповідає заявленим позовним вимогам, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Крім того, суд вважав, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, а саме до ухвалення рішення у справі, а тому жодним чином не порушує законні права та інтереси відповідача.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд, при розгляді питань про забезпечення позову, перевіряти обставини які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Верховний Суд зауважує, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з таким клопотанням, заявленим позовним вимогам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, провадження № 14-729цс19).
Під час оцінки зазначеної співмірності, необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів їхній меті.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.
Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року № 753/22860/17, провадження № 14-88цс20).

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті (частина десята статті 150 ЦПК України).
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти чи заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками даного судового процесу.
Тобто метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси сторони на той випадок, коли інша сторона буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.
При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
У справі, що переглядається з матеріалів справи вбачається, що предметом позову у цій справі є вимоги про відновлення порушених прав споживача.
У заяві про забезпечення позову позивач ставить питання про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони АТ КБ «ПриватБанк», до набрання законної сили рішенням суду у справі, нараховувати відсотки, штрафи та інші суми, списувати грошові кошти з будь-яких розрахункових рахунків, у тому числі карткових, зарплатних карткових рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , а також вчиняти будь-які дії, спрямовані на стягнення спірної заборгованості, у тому числі шляхом позасудових вимог, передачі інформації третім особам або відступлення права вимоги.
В обґрунтовування своїх доводів посилався на те, що на ім`я позивачки без її волі та згоди було оформлено кредит у розмірі 99 884 грн. 43 коп., після чого невстановленими особами здійснено незаконні платіжні операції та списання коштів з її банківського рахунку. 
Тобто між сторонами у справі існує спір, а зазначені обставини, на думку позивача, мають ознаки кримінального правопорушення та стали підставою для відкриття кримінального провадження. Позивач вказує, що подальше нарахування процентів, штрафів і пені призводить до збільшення розміру спірної заборгованості, що істотно змінює обсяг спірних правовідносин та ускладнює можливість ефективного судового захисту її прав. 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 (провадження №12-90гс20) зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 (провадження №14-88цс20) виснувала, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Колегія суддів зауважує, що конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17).
Одночасно з цим, ч.10 ст.150 ЦПК України вказано, не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Як вбачається зі змісту позову, заявлені позивачем ОСОБА_1 вимоги та заявлені заходи забезпечення позову, які задоволено судом, по своїй суті є тотожними. Таким чином, забезпечення позову у спосіб, що вказано позивачем є по суті вирішенням її спору в частині з позовних вимог, а в частині заборони банку вчиняти будь-які дії, спрямовані на стягнення заборгованості шляхом позасудових вимог, передачі інформації третім особам або відступлення права вимоги не пов`язані з поданим позовом, що суперечить ч.10 ст.150 ЦПК України.
Забезпечивши позов таким способом, суд першої інстанції фактично вирішив питання щодо позову шляхом його задоволення без розгляду справи по суті, що не може залишитися поза увагою апеляційного суду.
Тотожність позовних вимог заходам забезпечення позову має наслідком відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову та відповідно скасування оскарженого судового рішення.
Таким чином доводи, викладені в апеляційній скарзі заслуговують на увагу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не в повній мірі перевірив доводи і заперечення сторін щодо застосування заходів забезпечення позову, не надав їм належну правову оцінку, в результаті чого ухвалив судове рішення, яке не в повній мірі відповідає вимогам процесуального закону.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2026 року про забезпечення позову підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення - про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» Проворотова Юрія Васильовича -задовольнити.
Ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2026 року про забезпечення позову -скасувати.
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 22.07.2026р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв