Справа № 147/1568/26 
Провадження № 3/147/615/26 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
20 серпня 2026 року с-ще Тростянець 

Суддя Тростянецького районного суду Вінницької області Борейко О.  Г. , розглянувши справу яка надійшла з Гайсинського РУП ГУ НП у Вінницькій області про притягнення до адміністративної відповідальності  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, 
за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -
ВСТАНОВИВ:
22 червня 2026 року до Тростянецького районного суду Вінницької області з Гайсинського РУП ГУ НП у Вінницькій області надійшла справа про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №689559 від 10 червня 2026 року,10 червня 2026 року о 22:15 годині водій в с. Ободівка Гайсинського району керував транспортним засобом ВАЗ 2107, державний номерний знак НОМЕР_1 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння проводився на місці зупинки транспортного засобу із застосуванням спеціального приладу газоаналізатора Алкофор 507. Результат: 0,22 проміле, тест v000039. Від керування транспортним засобом відсторонений шляхом передачі тверезому водієві. Проводилася фіксація на нагрудну відеокамеру №854829, чим порушено вимоги п.2.9 «а» Правил дорожнього руху України, за що відповідальність передбачена ч.1 ст. 130 КУпАП.
Позиція особи, яка притягається до адміністративної відповідальності:
ОСОБА_1 в судове засідання не прибув. Водночас 20.08.2026 до суду надійшли письмові пояснення захисника ОСОБА_1 - адвоката Конякіна Михайла Сергійовича, до яких долучено відповідь ДП «Укрметртестстандарт» на адвокатський запит. Захисник зазначає, що за результатами огляду газоаналізатором «Алкофор 507» було зафіксовано 0,22 ‰, однак відповідно до наданої відповіді допустима абсолютна похибка приладу при результаті в діапазоні від 0 до 0,4 ‰ становить ±0,04 ‰. Отже фактичне значення могло перебувати в межах від 0,18 ‰ до 0,26 ‰, що, на думку захисника, не дає можливості достовірно встановити перевищення нормативного порогу 0,2 ‰. Посилаючись на ст. 62 Конституції України та аналогічну судову практику, захисник вважає, що наявні сумніви мають тлумачитися на користь особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, у зв`язку з чим просить провадження у справі закрити за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення та розглянути справу без участі ОСОБА_1 та його представника.
Дослідивши матеріали справи та надані письмові пояснення, суд дійшов наступного.
Так, на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення до матеріалів справи долучено такі докази:
- протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №689559 від 10 червня 2026 року, згідно з яким 10 червня 2026 року о 22:15 годині водій в с. Ободівка Гайсинського району керував транспортним засобом ВАЗ 2107, державний номерний знак НОМЕР_1 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння проводився на місці зупинки транспортного засобу із застосуванням спеціального приладу газоаналізатора Алкофор 507. Результат: 0,22 проміле, тест v000039. Від керування транспортним засобом відсторонений шляхом передачі тверезому водієві. Проводилася фіксація на нагрудну відеокамеру №854829, чим порушено вимоги п.2.9 «а» Правил дорожнього руху України (а.с. 3);
- акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, в якому зафіксовані ознаки: запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає дійсності, не чітка вимова (а.с. 4);
- роздруківку тесту на алкоголь, проведеного за допомогою спеціального технічного засобу «Алкофор 507», згідно з якою результат тесту становив 0,22 проміле алкоголю (а.с.1);
- копію постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №7351258 від 10.06.2026, про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП (а.с.5);
- розписка адресована начальнику Гайсинського РУП ГУ НП у Вінницькій області від гр. ОСОБА_2 від 10.06.2026, згідно з якою останній отримав на відповідальне зберігання автомобіль марки ВАЗ, державний номерний знак НОМЕР_1 та зобов`язується його не надавати його в керування ОСОБА_1 до повного витверезення (а.с. 6); 
- довідка старшого інспектора САП ВВГ Гайсинського РУП ГУ НП у Вінницькій області лейтенанта поліції Вікторії Луценко від 12.06.2026 згідно із якою громадянин ОСОБА_3 за 12 місяців до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП не притягувався, посвідчення водія не отримував (а.с. 7);
- оптичний диск DVD-R із відеозаписами проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння та складання адміністративних матеріалів (а.с.7).
Вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, оцінивши всі докази, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до таких висновків.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Положеннями ст. 251 КУпАП передбачено, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення, та ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно із п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» звертається увага суду на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягають до відповідальності, потерпілих, їх законних представників і захисників.
Згідно із ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Як визначено п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення.
Склад адміністративного правопорушення - це передбачена нормами права сукупність об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння можна кваліфікувати як адміністративне правопорушення. Відсутність хоча б однієї з ознак означає відсутність складу в цілому. Об`єктивна сторона адміністративного правопорушення знаходить свій прояв у дії чи бездіяльності, що заборонені адміністративним правом, та залежить від місця, часу, обставин і способу скоєння адміністративного правопорушення тощо, а також від причинного зв`язку між діянням і шкідливими наслідками цього діяння, вчинення протиправного діяння в минулому, його системності.
Суд не вправі вийти за межі фактичних обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, та самостійно змінювати як виклад таких обставин, так і юридичну кваліфікацію діяння.
Водночас ЄСПЛ у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» вказав, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.
Для того, щоб особа була притягнута до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність в її діях (бездіяльності) складу та події адміністративного правопорушення.
Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.
Отже, в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
Процедура розгляду справ про адміністративні правопорушення не передбачає участі при судовому розгляді сторони обвинувачення, що може призвести до змішування ролі обвинувача та судді і тим самим дати підстави для законних сумнівів неупередженості суду, порушити принцип змагальності (див. наприклад пункти 44-45 справи «Кривошапкін проти Росії»). У зв`язку із чим суд не може самостійно перебирати на себе «функції обвинувачення» і відшукувати докази вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, винуватість особи має доводитися саме в суді, що вимагає «обережності дій суду» при вирішені питання про тягар доказування в такій категорії справ.
Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що визначення суті правопорушення та його ідентифікація як кримінального правопорушення здійснюється не тільки з врахуванням того, що таке правопорушення відноситься до кримінального права у правовій системі держави, а і з урахуванням правової природи порушення, його характеру і ступеню суворості покарання, яке може понести правопорушник (справа "Озтюрк проти Німеччини", "Кемпбелл і Фелл проти Сполученого Королівства").
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 19.12.2021 у справі №487/4245/18 зазначив, що визнання вини не є беззаперечним доказом і не звільняє слідчого, прокурора, суд від всебічної, повної та неупередженої перевірки та оцінки показань окремо та всієї доказової бази у сукупності.
Разом з тим, Європейський суд зазначав про те, що санкція у виді позбавлення прав на управління транспортним засобом розглядається як кримінально-правова санкція, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності».
Отже, керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та враховуючи практику Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 ЗУ "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" повинні застосовуватись судами, як джерело права, приймаючи до уваги правову природу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, його характер і ступінь суворості передбачених стягнень, необхідно прийти до висновку, що особа, яка обвинувачується у вчиненні вищевказаного правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення.
Відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП наступає за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а так само в разі відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.
Об`єктом вказаного правопорушення є суспільні відносити у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.
Об`єктивна сторона адміністративного правопорушення знаходить свій прояв у дії чи бездіяльності, що заборонені адміністративним правом. У багатьох випадках вона залежить від місця, часу, обставин і способу скоєння адміністративного правопорушення, а також від причинного зв`язку між діянням і шкідливими наслідками цього діяння, вчинення протиправного діяння в минулому, його системності. Законодавство про адміністративні правопорушення охоплює саме ці елементи змісту об`єктивної сторони адміністративного правопорушення.
Щодо об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, то визначені склади об`єктивної сторони даного правопорушення полягають у:
- керуванні транспортними засобами особами в стані алкогольного сп`яніння;
- керуванні транспортним засобом в стані наркотичного сп`яніння;
- керуванні транспортним засобом в стані іншого сп`яніння;
- керуванні транспортним засобом під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції;
- передачі керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння;
- передачі керування транспортним засобом особі, яка перебуває під впливом таких лікарських препаратів;
- відмові особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Суб`єкт вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП України спеціальний - водій, тобто особа, яка керувала транспортним засобом в стані сп`яніння або відмовилась від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
За змістом п.1.10 ПДР водій - це особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення відповідної категорії.
Згідно із п.27 Постанови Пленуму Верховного суду України від 23.12.2005 №4 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, також про адміністративні правопорушення на транспорті», керування транспортним засобом слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу.
Суб`єктивна сторона даного правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі умислу.
Отже, обов`язковою ознакою правопорушення, передбаченого вказаною частиною даної статті КУпАП є керування транспортним засобом водієм в стані сп`яніння або його відмова від проходження відповідно до встановленого законом порядку огляду на стан сп`яніння.
Суд звертає увагу на те, що ч. 1 ст. 130 КУпАП в тому числі, передбачає відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного сп`яніння, що в даному випадку інкримінується особі, стосовної якої складений протокол про адміністративне правопорушення. Тому в даній ситуації вимагається доведення того, що саме ОСОБА_1 керував автомобілем в стані алкогольного сп`яніння.
Як зазначив суд вище, на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, органом поліції до матеріалів справи долучено протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №689559 від 10 червня 2026 року, акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, роздруківку результату тестування, проведеного за допомогою спеціального технічного засобу «Алкофор 507», довідку про неотримання посвідчення водія, розписку та оптичний диск DVD-R із відеозаписами проведення огляду та складання адміністративних матеріалів.
Суд безпосередньо дослідив усі письмові докази, надані стороною обвинувачення, а також відеозаписи, що містяться на долученому до матеріалів справи оптичному диску DVD-R, перевіривши їх належність, допустимість, достовірність та достатність у сукупності відповідно до вимог ст. 252 КУпАП.
Під час дослідження матеріалів справи судом встановлено, що визначальним та фактично основним доказом перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння є результат огляду, проведеного за допомогою спеціального технічного засобу «Алкофор 507», який становив 0,22 проміле.
Суд вважає за необхідне зазначити, що сама по собі наявність цифрового показника 0,22 проміле без належної оцінки технічних характеристик спеціального технічного засобу, допустимої похибки вимірювання, дотримання процедури проведення огляду, а також без оцінки усієї сукупності доказів не може автоматично та безумовно свідчити про доведеність вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Відповідно до пункту 2 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України №1452/735 від 09 листопада 2015 року, огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.
Водночас ознаками алкогольного сп`яніння відповідно до пункту 3 розділу І зазначеної Інструкції є запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, порушення мови, виражене тремтіння пальців рук, різка зміна забарвлення шкіряного покриву обличчя, поведінка, що не відповідає обстановці.
Законодавцем встановлено чіткий порядок проведення огляду особи на стан алкогольного сп`яніння, оскільки наслідком такого огляду є можливість застосування до особи значного штрафу та позбавлення права керування транспортними засобами. Саме тому процедура проведення огляду та достовірність його результатів повинні виключати будь-які обґрунтовані сумніви щодо правильності отриманих показників та факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння.
Відповідно до підпунктів 6, 7 розділу І Інструкції огляд на стан сп`яніння проводиться поліцейським на місці зупинки транспортного засобу із використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом, або лікарем закладу охорони здоров`я. Водночас положеннями Інструкції також передбачено право особи на проходження медичного огляду у закладі охорони здоров`я, особливо у випадках, коли існує сумнів щодо правильності результату проведеного тестування.
Суд враховує, що відповідно до пункту 7 розділу ІІ Інструкції встановлення стану алкогольного сп`яніння здійснюється на підставі огляду із використанням спеціальних технічних засобів, показники яких після проведення тесту мають цифровий показник більше 0,2 проміле алкоголю в крові.
Законодавством визначено саме порогове значення 0,2 проміле, а результат ОСОБА_1 перевищує такий показник лише на 0,02 проміле, що свідчить про прикордонний характер результату огляду.
Разом з тим, судом встановлено, що огляд ОСОБА_1 проводився за допомогою спеціального технічного засобу «Алкофор 507».
Як убачається з долученої до матеріалів справи копії Свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 12-01/6902, виданого ДП «Укрметртестстандарт», газоаналізатор «Алкофор 507», за допомогою якого проводився огляд ОСОБА_1 , має встановлену допустиму похибку вимірювання. Відповідно до зазначеного Свідоцтва межа допустимої абсолютної похибки у діапазоні вимірювання від 0 до 0,4 ‰ становить ±0,04 ‰, а межа допустимої відносної похибки у діапазоні вимірювання понад 0,4 ‰ – ±10 %.
Отже, отриманий за допомогою зазначеного засобу вимірювання результат підлягає оцінці з урахуванням установленої допустимої похибки. Зафіксований під час огляду ОСОБА_1 результат 0,22 ‰ з урахуванням допустимої абсолютної похибки ±0,04 ‰ міг фактично становити від 0,18 ‰ до 0,26 ‰.
Таким чином, з урахуванням допустимої похибки вимірювання не можна достовірно стверджувати, що фактична концентрація алкоголю в організмі ОСОБА_1 перевищувала встановлений Інструкцією пороговий показник 0,2 ‰.
За таких обставин результат огляду ОСОБА_1 за допомогою приладу «Алкофор 507» свідчить про виявлення показника, який фактично перебуває у межах допустимої технічної похибки спеціального технічного засобу, а тому сам по собі не дає достатніх та беззаперечних підстав для категоричного висновку про перебування останнього у стані алкогольного сп`яніння.
Суд дійшов переконання, що зафіксований результат 0,22 проміле за наявності допустимої похибки вимірювання не дає достатніх, належних та беззаперечних підстав для категоричного висновку про перебування ОСОБА_1 саме у стані алкогольного сп`яніння у розумінні ч. 1 ст. 130 КУпАП. Водночас після отримання прикордонного результату 0,22 проміле працівниками поліції ОСОБА_1 не було чітко запропоновано пройти повторний огляд або огляд у закладі охорони здоров`я з метою перевірки та підтвердження отриманого результату. Більше того, роздруківка тесту з результатом огляду не підписана ОСОБА_1 , натомість до матеріалів справи не надано направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
На переконання суду, саме у випадках прикордонних результатів огляду та наявності допустимої похибки вимірювання забезпечення особі можливості пройти повторний або медичний огляд має істотне значення для повного, всебічного та об`єктивного встановлення усіх обставин справи та усунення будь-яких сумнівів щодо достовірності отриманого результату. Разом з тим, у даному випадку таких дій працівниками поліції здійснено не було.
Суд також бере до уваги пояснення ОСОБА_1 , у яких останній зазначив, що не вважав себе таким, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, оскільки результат огляду був прикордонним та фактично перебував на межі допустимого значення.
Наведені пояснення узгоджуються із характером зафіксованого результату огляду та не спростовуються іншими належними, допустимими та беззаперечними доказами, які б достовірно підтверджували факт перебування ОСОБА_1 саме у стані алкогольного сп`яніння.
Таким чином, надані поліцейським докази у своїй сукупності не дають можливості беззаперечно та поза розумним сумнівом встановити факт перебування громадянина ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння під час керування транспортним засобом.
Протокол про адміністративне правопорушення сам по собі, без підтвердження іншими належними, допустимими, достатніми та беззаперечними доказами, не є безумовним доказом доведеності вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, а є лише процесуальним документом, у якому відображено позицію працівника поліції щодо певної події.
За змістом ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається саме на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.
Відповідно до вимог ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є змагальність сторін, а тому закон не покладає на суд обов`язку самостійно збирати докази винуватості чи невинуватості особи.
Із врахуванням положень ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином суд неминуче перебиратиме на себе функції сторони обвинувачення, що є несумісним із принципами незалежності, безсторонності та неупередженості суду.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини та правової природи адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, провадження у справах даної категорії фактично має ознаки «кримінального обвинувачення» у розумінні ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки санкція вказаної норми передбачає не лише значний штраф, але й позбавлення права керування транспортними засобами, що істотно впливає на права та законні інтереси особи.
У зв`язку з цим під час розгляду справ даної категорії підлягають застосуванню підвищені стандарти доведення вини особи, а всі сумніви щодо доведеності вини повинні тлумачитися виключно на користь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП не може ґрунтуватися на припущеннях, формальному підході чи виключно арифметичному перевищенні граничного показника без належного та беззаперечного підтвердження того, що особа дійсно перебувала саме у стані алкогольного сп`яніння.
Оцінюючи кожний доказ окремо з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність наданих доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов переконання про недоведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Застосування адміністративного стягнення до особи за відсутності достатніх, належних, допустимих та беззаперечних доказів її протиправної поведінки не відповідатиме принципу верховенства права, презумпції невинуватості та стандарту доведення вини «поза розумним сумнівом», а також міститиме ознаки свавільного застосування державою адміністративно-юрисдикційних повноважень.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, суд
ПОСТАНОВИВ:
Закрити провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
На постанову може бути подано апеляційну скаргу до Вінницького апеляційного суду протягом десяти днів з дня винесення постанови через Тростянецький районний суд Вінницької області.

Суддя О. Г. Борейко