ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" червня 2026 р. Справа № 911/3403/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Алданової С.О.
суддів: Корсака В.А. 
Євсікова О.О. 

секретар судового засідання Сергієнко-Колодій В.В.,
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Панасюка Олександра Олеговича 
на рішення Господарського суду Київської області від 08.10.2025
у справі № 911/3403/24 (суддя Грабець С.Ю.)
за первісним позовом Благодійної організації "Благодійний фонд Сергія Притули" 
до фізичної особи-підприємця Панасюка Олександра Олеговича 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Управління капітального будівництва Міністерства оборони України
про розірвання договору та стягнення попередньої оплати,
та 
за зустрічним позовом фізичної особи-підприємця Панасюка Олександра Олеговича 
до Благодійної організації "Благодійний фонд Сергія Притули"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Управління капітального будівництва Міністерства оборони України, 
про внесення змін до договору, 
ВСТАНОВИВ: 
18 грудня 2024 року на адресу Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Благодійної організації "Благодійний фонд Сергія Притули" (далі - позивач; БО "Благодійний фонд Сергія Притули"; Організація; Фонд) до фізичної особи-підприємця Панасюка Олександра Олеговича (надалі - відповідач; ФОП Панасюка О.О.; апелянт; скаржник) про розірвання договору та стягнення збитків. 
В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на порушення відповідачем умов договору поставки № 06062022/1 від 06.06.2022.
На адресу Господарського суду Київської області надійшла зустрічна позовна заява фізичної особи-підприємця Панасюка О.О. (в подальшому - позивач за зустрічним позовом) до Благодійної організації "Благодійний фонд Сергія Притули" (в тексті - відповідач за зустрічним позовом) про внесення змін до договору.
Мотивуючи заявлені зустрічні позовні вимоги позивач за зустрічним позовом послався на порушення відповідачем за зустрічним позовом пункту 1.1. договору щодо повідомлення відомостей про одержувача товару.
31 березня 2025 року до спільного розгляду з первісним позовом прийнятий зустрічний позов фізичної особи-підприємця Панасюка О.О. до Благодійної організації "Благодійний фонд Сергія Притули" про внесення змін до договору, про що винесена відповідна ухвала Господарського суду Київської області. 
Ухвалою Господарського суду Київської області від 06.06.2025 залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача за первісним позовом - Головне управління майна та ресурсів Міністерства оборони України (далі в тексті - третя особа; ГУ МО України). 
Рішенням Господарського суду Київської області від 08.10.2025 задоволено повністю первісний позов Благодійної організації "Благодійний фонд Сергія Притули" до фізичної особи-підприємця Панасюка О.О., за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Управління капітального будівництва Міністерства оборони України, про розірвання договору та стягнення збитків. Розірвано договір № 06062022/1 від 06.06.2022, укладений фізичною особою-підприємцем Панасюком О.О. з Благодійною організацією "Благодійний фонд Сергія Притули" та Головним управлінням майна та ресурсів Міністерства оборони України. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Панасюка О.О. на користь Благодійної організації "Благодійний фонд Сергія Притули" 1 555 200,00 грн (один мільйон п`ятсот п`ятдесят п`ять тисяч двісті грн) попередньої оплати та 26 356,00 грн (двадцять шість тисяч триста п`ятдесят шість грн) витрат зі сплати судового збору. Відмовлено повністю в зустрічному позові фізичної особи-підприємця Панасюка О.О. до Благодійної організації "Благодійний фонд Сергія Притули", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Управління капітального будівництва Міністерства оборони України, про внесення змін до договору.
За висновками місцевого господарського суду (щодо первісного позову), документів, що підтверджували б поставку позивачу товару або повернення суми попередньої оплати відповідач не надав, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 1 555 200,00 грн попередньої оплати є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Крім того, суд І-ої інстнції виснував, що відповідач не виконав зобов`язань щодо поставки товару з липня 2022 року та не повернув суму попередньої оплати, чим допустив істотне порушення умов договору, внаслідок чого позивач був позбавлений того, на що він розраховував при його укладенні. Відтак, підлягає задоволенню вимога позивача про розірвання договору поставки № 06062022/1 від 06.06.2022.
У частині зустрічного позову суд першої інстанції вказав, що документів, що підтверджували б істотне порушення відповідачем умов договору, позивач не подав, а тому зустрічні позовні вимоги про внесення змін до договору є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ФОП Панасюк О.О. звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 08.10.2025 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні первісного позову БО "Благодійний фонд Сергія Притули" та задовольнити вимоги зустрічного позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і прийняте за невірного застосування норм матеріального та процесуального права.
Апелянт, стосовно первісного та зустрічного позовів, зазначає, що неодноразово звертався до Фонду в питаннях внесення змін до умов договору № 06062022/1 від 06.06.2022, оскільки наявною була необхідність заміни одержувача продукції через його фактичне вибуття, однак Фонд не надавав відомості про одержувача товару, відмовився вносити зміни до договору тобто не виконував п. 1.1 договору № 06062022/1 від 06.06.2022.
Також скаржник вказує, що від первісного позивача надійшли додаткові пояснення, в яких було уточнено позовні вимоги про стягнення попередньої оплати. Вимога заяви про уточнення позовних вимог в частині стягнення коштів відрізнялась від вимоги первісного позову, фактично позивачем первісну вимогу про стягнення збитків замінено на вимогу про повернення попередньої оплати в порядку ч. 2 ст. 693 ЦК України. Фактично, позивач змінив предмет позовних вимог та їх підстави, що не відповідає змісту заявленій заяві про уточнення позовних вимог, після закриття підготовчого засідання в справі.
Підсумовуючи наведене ФОП Панасюк О.О. наголошує, що вимоги заяви про уточнення позовних вимог шляхом зміни предмета позову є такими, що не підлягали задоволенню, а для врегулювання спору з урахуванням виготовлення продукції доцільним є саме внесення зміни до договору та в частині, що стосується постачання продукції.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.10.2025, апеляційна скарга в справі № 911/3403/24 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А., Євсіков О.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Панасюка О.О. на рішення Господарського суду Київської області від 08.10.2025 у справі № 911/3403/24. Розгляд апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Панасюка О.О. на рішення Господарського суду Київської області від 08.10.2025 у справі № 911/3403/24 призначено на 02.03.2026.
На адресу апеляційного господарського суду від БО "Благодійний фонд Сергія Притули" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. За твердженнями Фонду, ФОП Панасюк О.О. надсилав Організації пропозицію щодо зміни третьої особи за договором, однак, врешті-решт, прийняв пропозицію БО "Благодійний фонд Сергія Притули" здійснити постачання товару за договором безпосередньо останньому (вчинив дії щодо постачання костюмів літніх польових у кількості 28 комплектів), не звертаючись у той момент до суду з позовом до Організації про зміну умов договору. Крім того, Фонд не отримував від ФОП Панасюк О.О. проєкту відповідної додаткової угоди про зміну умов договору, так само як і ФОП Панасюк О.О. не додав такого проєкту додаткової угоди про зміну умов договору до зустрічної позовної заяви та не додав жодних доказів його направлення позивачеві за первісним позовом, всупереч приписам частини другої статті 188 ГК України.
Додатково позивач звернув увагу, що ФОП Панасюк О.О. вважає, що Організація поданими 17 вересня 2025 року до Господарського суду Київської області додатковими поясненнями змінила предмет позову. Натомість, слід зазначити (і про це Організація наголосила в додаткових поясненнях), що поданою заявою Фонд лише уточнив позовні вимоги без зміни предмета або підстави позову, без зміни складу вже поданих до суду доказів та без подання нових доказів. Така дія Організації корелюється з правовими позиціями Верховного Суду, коли не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 46 Господарського процесуального кодексу викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року в справі № 922/2575/19.
До суду апеляційної інстанції від ФОП Панасюк О.О. надійшли письмові пояснення, в яких останнім, за викладених у апеляційній скарзі обставин, зазначається, що в договорі Благодійна організація "Благодійний фонд Сергія Притули" є благодійником, але не є одержувачем благодійної допомоги по договору. Тому, зміна одержувача, через вибулу сторону потребувала укладення додаткової угоди, через фактичну неможливість виконання ФОП Панасюк О.О. умов договору.
Представник ФОП Панасюк О.О. в судовому засіданні 29.06.2026 вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити. 
У судовому засіданні представник БО "Благодійний фонд Сергія Притули" проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, а оскаржуване рішення залишити без змін. 
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився.
Заперечень проти розгляду справи за відсутності ГУ МО України від представників сторін не надходило. 
При цьому, судова колегія враховує, що з часу відкриття апеляційного провадження в цій справі третя особа не з`являлась в судові засідання 02.03.2026, 30.03.2026 та 18.05.2026.
Поштові повідомлення №№: R067084470926, R067115891658 та R067142516630 про повідомлення про час та місце розгляду справи повертались на адресу Північного апеляційного господарського суду з причин відсутності адресат за місцезнаходженням.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
Порядок вручення судових рішень визначено у статті 242 ГПК України, за змістом частини п`ятої якої учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Згідно з положеннями частини шостої статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку та відносини між ними визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009 (надалі - Правила надання послуг поштового зв`язку).
Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на прості та реєстровані. Реєстровані поштові відправлення поділяються на відправлення без оголошеної цінності (рекомендовані) та відправлення з оголошеною цінністю. Рекомендовані (реєстровані) листи з позначкою «Судова повістка» приймаються для пересилання лише з повідомленням про їх вручення згідно із законодавством (пункти 8, 15 Правил надання послуг поштового зв`язку).
Адресат реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу інформується про надходження адресованого йому поштового відправлення, поштового переказу шляхом надсилання текстового повідомлення з використанням технічних засобів оператора поштового зв`язку, повідомленням, що підтримується засобами Інтернету, або повідомленням у паперовій формі за встановленою оператором поштового зв`язку формою (пункт 18 Правил надання послуг поштового зв`язку).
Для отримання поштових відправлень користувачі послуг поштового зв`язку повинні забезпечити створення умов доставки та вручення поштових відправлень відповідно до вимог Закону України «Про поштовий зв`язок», цих Правил (пункт 76 Правил надання послуг поштового зв`язку).
Рекомендовані поштові відправлення з позначкою «Судова повістка», адресовані юридичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються представнику юридичної особи, уповноваженому на одержання поштових відправлень, під розпис. У разі відсутності адресата (одержувача) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник об`єкта поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за зазначеною адресою», яка засвідчується його підписом з проставленням відбитка поштового пристрою, порядок використання якого встановлюється призначеним оператором поштового зв`язку, і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає такий лист до суду (пункт 83 Правил надання послуг поштового зв`язку).
Системний аналіз ст. 242 ГПК України, п.п. 15, 83, 91, 99, 101 Правил надання послуг поштового зв`язку, свідчить, що у разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (близька за змістом позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2020 у справі № 910/22873/17 та від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19).
Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на її складність, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").
Разом з цим, застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 ГПК України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 (аналогічне застосування прецедентної практики Європейського суду з прав людини викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 908/98/18; від 13.09.2019 у справі № 904/4105/18).
Окрім цього, на офіційному сайті Північного апеляційного господарського суду (адреса посилання: https://anec.court.gov.ua/sud4873/) опубліковано оголошення про розгляд справи в судовому засіданні 29.06.2026.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що третю особу було належним чином повідомлено про дату, час та місце судового засідання.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
За ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.
Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. У разі неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
За змістом ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Суд апеляційної інстанції, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, враховуючи те, що явка третьої особи судом обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованого клопотання третьої особи про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності ГУ МО України. 
Також судова колегія зазначає, що відзиву/письмових пояснень на апеляційну скаргу позивача від третьої особи на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходило, що відповідно до частини 3 статті 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення в апеляційному порядку.
Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 06 червня 2022 року між Благодійною організацією "Благодійний фонд Сергія Притули", фізичною особою-підприємцем Панасюком О.О. та одержувачем в особі Заріцького О.А., начальника Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України був укладений договір поставки № 06062022/1 (скорочено - договір), відповідно до умов якого відповідач зобов`язувався поставити у власність одержувача, який мав бути вказаний (повідомлений) позивачем до моменту поставки та передачі продукції, костюм літній польовий (далі - товар) у кількості 1000 шт., а позивач, у свою чергу, зобов`язувався поставлений товар оплатити.
Оплата позивачем товару є благодійною допомогою одержувачу, та позивачу одержувачем не відшкодовується (п. 1.4. договору).
Пунктом 1.6. договору встановлено, що одержувач зобов`язується використати придбаний товар виключно для потреб територіальної оборони. 
Відповідно до п. 2.2. договору ціна на товар встановлюється в національній валюті України, включає вартість самого товару, його пакування, зберігання до моменту доставки на адресу одержувача, яка письмово повідомляється позивачем перед поставкою та передачею одержувачу. 
Згідно п. 2.3. договору загальна вартість договору становить: 1 600 000 (один мільйон шістсот тисяч) гривень. 
Поставка товару здійснюється за рахунок відповідача. Передача товару з боку відповідача здійснюється протягом тридцяти робочих днів після отримання відповідачем тканини у повному обсязі та зарахування оплати згідно п. 4.1. цього договору на банківський рахунок відповідача (п. 3.1. договору).
Відповідно до п. 3.2. договору датою отримання товару є дата підписання сторонами акта приймання-передачі товару.
Пунктом 4.1. договору встановлено, що позивач зобов?язується здійснити 100% попередню оплату вартості товару, шляхом перерахування грошової суми на поточний банківський рахунок відповідача. 
14 червня 2022 року позивач здійснив повну попередню оплату товару в сумі 1 600 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 325 від 14.06.2022.
Оскільки відповідач товар позивачу не поставив, позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою поставити товар або повернути сплачені грошові кошти.
12 січня 2024 року відповідач направив позивачу лист № 12-01/01/24, у якому просив внести зміни до договору, в зв`язку з ліквідацією третьої особи, в частині зазначення одержувача товару, відповідно до п. 1.1 договору.
Позивач у листі № БО-2024-М-135 від 29.01.2024 відмовив відповідачу у внесенні змін до договору та зазначив себе як одержувача товару, відповідно до п. 1.1. договору.
09 квітня 2024 року відповідач поставив позивачу товар на суму 44 800,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №-000000020 від 09.04.2024.
Надалі з метою досудового врегулювання спору, позивач направив на адресу відповідача вимогу про поставку товару або повернення грошових коштів та сплату пені (а.с. 17 - 20 т. 1).
Відповідач не надав відповіді на цю вимогу, тому позивач, вважаючи, що його права порушені, звернувся до господарського суду, просив стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 1 555 200,00 грн та розірвати договір.
У відзиві на позов відповідач заперечував проти доводів позивача та просив відмовити у задоволенні позову. Вважав, що позивачем, відповідно до п. 1.1. договору, не був погоджений інший одержувач товару, тому відповідач не виконав зобов`язань щодо поставки товару. 
Крім цього, відповідач подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просив внести зміни до договору в частині одержувача продукції костюмів літніх польових. ФОП Панасюк О.О. вказував про порушення відповідачем за зустрічним позовом пункту 1.1. договору щодо повідомлення відомостей про одержувача товару.
Фонд подав відзив на зустрічну заяву, в якому зазначив про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову, зокрема через його недоведеність.
Подібні за змістом доводи та заперечення наведені сторонами у апеляційній скарзі та відзиві на неї відповідно. 
Приймаючи до уваги фактичні обставини справи, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
За ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У силу ст.ст. 526, 629 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов Договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов`язання не допускається; договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.
У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Укладений сторонами договір, з огляду на встановлений статтею 204 ЦК України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 ЦК України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 655 ЦК України унормовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За приписами статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства (ч. 2 ст. 692 ЦК України).
За ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
В силу ст. 538 ЦК України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.
Частиною другою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо інше не передбачено цією угодою, за загальним правилом оплата продукції здійснюється позивачем на умовах попередньої оплати з урахуванням положень бюджетного законодавства й нормативно-правових актів, що регулюють питання здійснення попередньої оплати (пункт 3.4 договору).
Відповідно до частини 1 статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України (норми якого були чинними на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність на підставі Закону України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» № 4196-IX від 09.01.2025, який 28.08.2025 введено в дію) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Як вже зазначалось, 06 червня 2022 року між Благодійною організацією "Благодійний фонд Сергія Притули", фізичною особою-підприємцем Панасюком О.О. та одержувачем в особі Заріцького О.А., начальника Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України був укладений договір поставки № 06062022/1 (скорочено - договір), відповідно до умов якого відповідач зобов`язувався поставити у власність одержувача, який мав бути вказаний (повідомлений) позивачем до моменту поставки та передачі продукції, костюм літній польовий (далі - товар) у кількості 1000 шт., а позивач, у свою чергу, зобов`язувався поставлений товар оплатити.
Оплата позивачем товару є благодійною допомогою одержувачу, та позивачу одержувачем не відшкодовується (п. 1.4. договору).
Пунктом 1.6. договору встановлено, що одержувач зобов`язується використати придбаний товар виключно для потреб територіальної оборони. 
Відповідно до п. 2.2. договору ціна на товар встановлюється в національній валюті України, включає вартість самого товару, його пакування, зберігання до моменту доставки на адресу одержувача, яка письмо повідомляється позивачем перед поставкою та передачею одержувачу. 
Згідно п. 2.3. договору загальна вартість договору становить: 1 600 000 (один мільйон шістсот тисяч) гривень. 
Поставка товару здійснюється за рахунок відповідача. Передача товару з боку відповідача здійснюється протягом тридцяти робочих днів після отримання відповідачем тканини у повному обсязі та зарахування оплати згідно п. 4.1. цього договору на банківський рахунок відповідача (п. 3.1. договору).
Відповідно до п. 3.2. договору датою отримання товару є дата підписання сторонами акта приймання-передачі товару.
Пунктом 4.1. договору встановлено, що позивач зобов?язується здійснити 100% попередню оплату вартості товару, шляхом перерахування грошової суми на поточний банківський рахунок відповідача. 
14 червня 2022 року позивач здійснив повну попередню оплату товару в сумі 1 600 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 325 від 14.06.2022.
Тобто, відповідач повинен був поставити товар не пізніше 26 липня 2022 року. 
Оскільки відповідач товар позивачу не поставив, позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою поставити товар або повернути сплачені грошові кошти.
12 січня 2024 року відповідач направив позивачу лист № 12-01/01/24, у якому просив внести зміни до договору, в зв`язку з ліквідацією третьої особи, в частині зазначення одержувача товару, відповідно до п. 1.1 договору.
Позивач у листі № БО-2024-М-135 від 29.01.2024 відмовив відповідачу у внесенні змін до договору та зазначив себе як одержувача товару, відповідно до п. 1.1. договору.
09 квітня 2024 року відповідач поставив позивачу товар на суму 44 800,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №-000000020 від 09.04.2024.
В межах наведеного судовою колегією враховується, що відповідач погодився поставити товар саме позивачу, зокрема з підстав ліквідації третьої особи.
Факт ліквідації відповідної сторони договору сторонами не заперечується.
Тому, з урахуванням вказаних вище норм ЦК України, виходячи із суті зобов`язань сторін, що склалися між сторонами, колегія суддів висновує, що здійсненням поставки товару на користь Фонду, ФОП Панасюк О.О. своєю поведінкою по суті засвідчив волю до настання відповідних правових наслідків, обумовлених договором в частині виконання свого зобов`язання з поставки товару на користь позивача.
На адресу Господарського суду Київської області від представника позивача надійшли додаткові пояснення, в яких Фонд просив стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 1 555 200,00 грн, посилаючись при цьому на фактичні обставини правовідносин сторін, що викладені у позові.
За ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. 
Колегія суддів зазначає, що предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Водночас підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову.
Підставою позову може бути як один, так і декілька юридичних фактів матеріально-правового характеру.
Отже, предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.
Поряд із цим, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Водночас не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим господарський суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. 
Зазначений висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19), постанові Верховного Суду від 03.03.2026 у справі № 911/2613/25.
Зважаючи на вказане, приймаючи до уваги, що Фондом у додаткових поясненнях здійснено доповнення обсягу посилань на норми матеріального права з збереженням первісних обставин позову, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що Організацією не були змінені підстави та предмет позову.
Додатково судовою колегією акцентується, що під час розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції застосовано принцип jura novit curia ("суд знає закони"), згідно з яким неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
Велика Палата Верховного Суду, у постанові від 12.10.2021 у справі № 910/17324/19, виклала правову позицію такого змісту: "32. Згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація сторонами їхніх спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні нормативні приписи [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (пункт 44), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 83), від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (пункт 7.43), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 101), від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункт 84), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 8.1)]. 33. Зазначення позивачем конкретних приписів для обґрунтування позову не є визначальним для вирішення судом питання про те, які приписи слід застосувати, вирішуючи спір [див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17 (пункт 85)]. З`ясувавши під час розгляду справи, що позивач або інший учасник справи для обґрунтування вимог або заперечень вказує інші нормативні приписи, ніж ті, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює юридичну кваліфікацію останніх і застосовує для ухвалення рішення ті нормативні приписи, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (пункт 7.43) та від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункт 85)]. 34. Саме суд має обов`язок здійснити юридичну кваліфікацію відносин сторін, виходячи зі встановлених під час розгляду справи фактів, і визначити, який припис треба застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є спірні відносини, не є зміною підстави позову (обставин, якими обґрунтований позов) та обраного позивачем способу захисту (предмета позову) [див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (пункт 86)]". 
В свою чергу, з цих підстав колегією суддів відхиляються доводи апелянта щодо одночасної зміни позивачем предмета позовних вимог та їх підстав, що не відповідає змісту заявленій позивачем заяві про уточнення позовних вимог.
Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Можливість обрання варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.
Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.
Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову.
З урахуванням зазначених вище обставин справи судова колегія звертає увагу, що відповідач документів, що підтверджували б поставку позивачу товару або повернення суми попередньої оплати не надав.
Протилежних доказів матеріали справи не містять.
Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача 1 555 200,00 грн попередньої оплати є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Аналогічних правомірних висновків дійшов й суд першої інстанції.
Також позивач просив розірвати договір поставки № 06062022/1 від 06.06.2022.
Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Тобто, йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.
Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного, поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України.
Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.
Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. 
Ця правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.07.2018 в справі № 908/109/17, в постанові Верховного Суду від 29.04.2026 у справі № 908/2471/24.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.11.2024 у справі № 918/391/23 наголосила, що порушення договору на предмет істотності суд оцінює винятково за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає зміни чи розірвання договору. У кожному конкретному випадку істотність порушення договору потрібно оцінювати з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Поняття такої істотності закон визначає за допомогою іншої оціночної категорії "значної міри позбавлення сторони того, на що вона розраховувала під час укладення договору".
Тобто критерієм істотного порушення договору закон визначив розмір завданих цим порушенням втрат, який не дозволяє потерпілій стороні отримати те, на що вона очікувала, укладаючи договір. Йдеться не лише про грошовий вираз зазначених втрат, зокрема й збитків, але й про випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Співвідношення завданих порушенням договору втрат із тим, що могла очікувати від його виконання ця сторона, має вирішальне значення для оцінки істотності такого порушення.
Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2021 у справі № 910/2861/18 та від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17, у яких зазначено, що для застосування частини другої статті 651 Цивільного кодексу України суд має встановити не лише факт порушення договору, але й завдання цим порушенням шкоди (яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди), її розмір, а також те, чи дійсно істотною є різниця між тим, на що мала право розраховувати потерпіла сторона, укладаючи договір, і тим, що насправді вона змогла отримати.
Згідно матеріалів справи, відповідач не виконав зобов`язань щодо поставки товару з липня 2022 року та не повернув суму попередньої оплати, чим допустив істотне порушення умов договору, внаслідок чого позивач був позбавлений того, на що він розраховував при його укладенні.
За вказаного, на переконання судової колегії вмотивованими є висновки місцевого господарського суду про задоволення вимоги позивача про розірвання договору поставки № 06062022/1 від 06.06.2022.
Водночас, за наведеного колегією суддів критично оцінюються аргументи скаржника щодо помилковості висновків суду попередньої інстанції про задоволення первісного позову. 
Також судом апеляційної інстанції зазначається, що ФОП Панасюк О.О. була подана до Благодійної організації "Благодійний фонд Сергія Притули" зустрічна позовна заява про внесення змін до договору.
Як вже вказувалось, пунктом 1.1. договору встановлено, що відповідно до умов цього договору відповідач зобов`язується поставити у власність одержувача, який буде вказаний (повідомлений) позивачем до моменту поставки та передачі продукції "костюм літній польовий" (далі - товар) - 1000 шт.
За твердженнями ФОП Панасюк О.О., Фонд запропонував йому знайти військовий підрозділ, якому потрібно поставити товар, на власний розсуд. 
Так, у серпні 2023 року ФОП Панасюк О.О. поставив 528 костюмів літніх польових до в/ч НОМЕР_1 , які на початку квітня 2024 року були йому повернуті, у зв`язку з порушенням внутрішнього регламенту одержувача, оскільки постачання костюмів літніх польових повинно було бути оформлено Фондом.
Разом з цим документів, що підтверджували б повідомлення Організацією ФОП Панасюк О.О. про те, що одержувачем товару, відповідно до п. 1.1 договору, є саме в/ч НОМЕР_1 , останній не надав.
На це, як вважає судова колегія, слушно звернув увагу й суд 1-ої інстанції.
12 січня 2024 року ФОП Панасюк О.О. направив Фонду лист № 12-01/01/24, у якому просив внести зміни до договору, у зв`язку з ліквідацією третьої особи, в частині зазначення одержувача товару, відповідно до п. 1.1 договору.
Фонд у листі № БО-2024-М-135 від 29.01.2024 відмовив ФОП Панасюк О.О. у внесенні змін до договору та зазначив себе одержувачем товару, відповідно до п. 1.1. договору.
09 квітня 2024 року ФОП Панасюк О.О. здійснив поставку Фонду частини товару на суму 44 800,00 грн, що підтверджується копією видаткової накладної №-000000020 від 09.04.2024.
17 січня 2025 року ФОП Панасюк О.О. направив Фонду повторну вимогу про внесення змін до договору та погодження поставки 927 одиниць товару до ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідь на яку не отримав. 
Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Фонд у листі № БО-2024-М-135 від 29.01.2024 зазначив саме себе одержувачем товару, відповідно до умов п. 1.1. договору. 
При цьому, документів, що підтверджували істотне порушення Фондом умов договору, ФОП Панасюк О.О. не подано.
Крім цього, відповідно до статті 188 ГК України (у редакції, чинній на момент спірних правовідносин) зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускалися, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.
Втім, Організація не отримувала від ФОП Панасюк О.О. проекту відповідної додаткової угоди про зміну умов договору. Також ФОП Панасюк О.О. не додав такого проекту додаткової угоди про зміну умов договору до зустрічної позовної заяви, та, в розріз приписів частини другої статті 188 ГК України, не додав доказів його направлення Фонду. 
Зворотнього матеріали справи не містять. 
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає вмотивованими висновки суду 1-ої інстанції про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог про внесення змін до договору. 
Отже, на переконання колегії суддів, аргументи апелянта не знайшли свого підтвердження в межах заявлених вимог, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції через необґрунтованість у розумінні ст.ст. 74, 76, 80, 86, 269 ГПК України. Інші доводи скаржника, прийняті до уваги, однак вони не спростовують вищенаведені висновки про наявність підстав для відмови у задоволенні апеляційної скарги. Водночас, підстав для виходу за межі вимог та доводів апеляційної скарги - суд апеляційної інстанції в розумінні ч. 4 ст. 269 ГПК України не встановив. 
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК).
Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, суди мають належним чином зазначати підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення. 
З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що у цій постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
За висновками судової колегії, доводи апелянта про те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і прийняте за невірного застосування норм матеріального та процесуального права, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи все вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку. Рішення Господарського суду Київської області від 08.10.2025 у справі № 911/3403/24 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів статті 277 ГПК України не вбачається. 
В свою чергу, апелянтом не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.
При цьому, викладені у відзиві на апеляційну скаргу твердження позивача знайшли своє підтвердження в частині спростування викладених скаржником в апеляційній скарзі доводів у цілому. 
Згідно ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта (ФОП Панасюка О.О.).
Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:  
1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Панасюка Олександра Олеговича на рішення Господарського суду Київської області від 08.10.2025 у справі № 911/3403/24 - залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду Київської області від 08.10.2025 у справі № 911/3403/24 - залишити без змін. 
3. Судові витрати зі сплати судового збору, понесені стороною у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на фізичну особу-підприємця Панасюка Олександра Олеговича.
4. Справу повернути до суду першої інстанції. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 ГПК України.
Повний текст постанови складено 14.07.2026. 

Головуючий суддя С.О. Алданова 

Судді В.А. Корсак

О.О. Євсіков