| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/32492/24 Суддя (судді) першої інстанції: Лисенко В.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючий суддя Парінов А.Б.,
судді:  Беспалов О.О.,
Ключкович В.Ю.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Київського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2025 року у справі за адміністративним позовом Київського обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП АСУ" про стягнення адміністративно-господарських санкцій, -

В С Т А Н О В И В:
Київське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП АСУ" про стягнення 65 824,80 грн адміністративно-господарських санкцій та пені, обґрунтувавши вимоги тим, що відповідач у 2023 році не виконав встановлений статтею 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, не забезпечивши працевлаштування однієї особи з інвалідністю, у зв`язку з чим відділення нарахувало адміністративно-господарські санкції у розмірі 64 156,90 грн та пеню у розмірі 1 667,90 грн.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що нарахування адміністративно-господарських санкцій є заходом впливу за вчинене правопорушення, обов`язковим елементом якого є вина, а тому такі санкції не застосовуються, якщо суб`єкт господарювання вжив усіх залежних від нього заходів; ці ж обставини, на думку суду, можуть бути встановлені лише за наслідками перевірки органів Держпраці. З огляду на відсутність у матеріалах справи доказів проведення такої перевірки суд дійшов висновку про передчасність звернення відділення Фонду, пославшись на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 21 листопада 2022 року у справі № 400/3957/21.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Київське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
На обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що Законом України від 18 жовтня 2022 року № 2682-IX змінено механізм визначення виконання суб`єктами господарювання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю. З 06 листопада 2022 року такий механізм передбачає визначення відповідності нормативу в автоматизованому режимі з використанням даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Централізованого банку даних з проблем інвалідності, без проведення перевірок Держпраці. Апелянт вважає неактуальною правову позицію Верховного Суду у справі № 400/3957/21, на яку послався суд першої інстанції, оскільки її сформовано щодо правовідносин, які виникли у 2021 році, тобто до набрання чинності Законом України № 2682-IX, коли діяв порядок реєстрації у Фонді та подання звітності за формою № 10-ПОІ. На думку апелянта, неактуальність зазначеної правової позиції підтверджується постановою Верховного Суду від 24 квітня 2025 року у справі № 280/3642/23. Крім того, апелянт зазначає, що відповідач не спростував наданого розрахунку адміністративно-господарських санкцій та не надав доказів виконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2023 році. Також апелянт вказує, що відповідач не подав до центру зайнятості звіт за формою № 3-ПН, а отже, не повідомив державну службу зайнятості про наявність вакансії та не вжив усіх залежних від нього заходів для працевлаштування особи з інвалідністю. На думку апелянта, суд першої інстанції також порушив правила оцінки доказів, установлені статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України, не надавши належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам невиконання відповідачем встановленого нормативу.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно з розрахунком сум адміністративно-господарських санкцій за 2023 рік, сформованим відділенням Фонду щодо Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП АСУ" на підставі даних Централізованого банку даних з проблем інвалідності, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу товариства за 2023 рік становила 12 осіб, середньооблікова чисельність штатних працівників, яким встановлено інвалідність, - 0 осіб, а норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю - одне робоче місце. Отже, відповідач у 2023 році не забезпечив працевлаштування однієї особи з інвалідністю у рахунок встановленого нормативу.
Спірні правовідносини стосуються 2023 звітного року, а тому до них підлягають застосуванню статті 19 та 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" в редакції Закону України від 18 жовтня 2022 року № 2682-IX, чинній з 06 листопада 2022 року. 
Відповідно до частини першої статті 19 цього Закону для підприємств, установ, організацій, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. 
Згідно зі статтею 20 цього Закону підприємства, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю; для підприємств, де працює від 8 до 15 осіб, розмір таких санкцій визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати.
Висновок суду першої інстанції про передчасність звернення відділення Фонду з огляду на відсутність акта перевірки органів Держпраці ґрунтується на правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 21 листопада 2022 року у справі № 400/3957/21. Проте ця позиція сформована щодо правовідносин, які виникли у 2021 році, тобто за дії Закону № 875-XII у редакції до 18 жовтня 2022 року, коли застосування адміністративно-господарських санкцій було пов`язане з реєстрацією роботодавців у Фонді та поданням ними звітів за формою 10-ПОІ. 
Законом № 2682-IX, який набрав чинності 06 листопада 2022 року, цей порядок змінено: подання звітів за формою 10-ПОІ скасовано, а визначення факту невиконання нормативу та розрахунок санкцій здійснюються в автоматизованому режимі. 
У постанові від 24 квітня 2025 року у справі № 280/3642/23 Верховний Суд зазначив, що з 06 листопада 2022 року, з набранням чинності Законом України від 18 жовтня 2022 року № 2682-IX, Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю отримав повноваження застосовувати адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю […] на основі автоматизованого аналізу даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Централізованого банку даних з проблем інвалідності, без необхідності проведення позапланових перевірок Держпраці, що робить правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 21 листопада 2022 року у справі № 400/3957/21, неактуальною для спірних правовідносин через зміни в правовому регулюванні. 
Цей висновок Верховний Суд підтвердив у постанові від 22 квітня 2026 року у справі № 160/19526/24.
А отже, суд першої інстанції помилково застосував до правовідносин 2023 року правову позицію, сформовану щодо правовідносин 2021 року та визнану неактуальною самим Верховним Судом, внаслідок чого дійшов хибного висновку про передчасність звернення відділення Фонду та про перевірку органів Держпраці як обов`язкову умову стягнення адміністративно-господарських санкцій. Така перевірка умовою застосування санкцій за правовідносинами, що виникли після 06 листопада 2022 року, не є.
Розрахунок адміністративно-господарських санкцій щодо відповідача сформований в автоматизованому режимі на підставі даних, які надійшли до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування через поданий самим товариством податковий розрахунок сум доходу за 2023 рік. Відповідальність за повноту та достовірність відомостей, поданих до зазначених реєстрів, покладається на роботодавця як на джерело такої інформації. Відповідач у суді першої інстанції наданий відділенням Фонду розрахунок не спростував, заперечень проти позову та доказів виконання нормативу робочих місць у 2023 році не подав. За таких обставин показники розрахунку є достовірними, а факт невиконання відповідачем нормативу - доведеним. Довід апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції правил оцінки доказів, установлених статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України, є похідним від наведених вище доводів і охоплюється висновками колегії суддів про помилковість застосованої судом правової позиції та неповне з`ясування обставин справи, а тому окремої оцінки не потребує.
Доводи про вжиття відповідачем усіх залежних від нього заходів матеріалами справи не підтверджуються. За частиною третьою статті 18 Закону № 875-XII роботодавець зобов`язаний надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю; формою такого інформування є звіт за формою № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)". Однак, такого звіту за 2023 рік відповідач до центру зайнятості не подав. 
Відповідно до частини другої статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. Відтак, оскільки відповідач не створив робочого місця для працевлаштування особи з інвалідністю та не повідомив про наявність вакансії державну службу зайнятості, колегія суддів доходить висновку, що усіх залежних від нього заходів він не вжив, а підстав для звільнення його від відповідальності немає.
Перевіривши правильність визначення розміру санкцій, колегія суддів встановила, що фонд оплати праці штатних працівників товариства за 2023 рік становив 1 539 765,71 грн, що при середньообліковій чисельності 12 осіб дає середню річну заробітну плату 128 313,81 грн. Оскільки у товаристві працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за одне не зайняте особою з інвалідністю робоче місце правильно визначено відділенням Фонду як половину середньої річної заробітної плати, тобто 64 156,90 грн. У зв`язку з порушенням строку сплати таких санкцій, який спливав 15 квітня року, наступного за звітним, на зазначену суму обґрунтовано нараховано пеню виходячи зі 120 відсотків облікової ставки Національного банку України у розмірі 1 667,90 грн. Загальна сума, що підлягає стягненню, становить 65 824,80 грн.
Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та за неправильного застосування норм матеріального права. 
У відповідності із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України", суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Відповідно до ст. 315 за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право:
1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін;
2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення;
3) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково;
4) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у визначених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині;
5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Суд доходить висновку, що доводи апелянта знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскільки містить посилання на обставини, передбачені статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню. 
Підставою скасування рішення першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись статтями 241- 246, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Київського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю - задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов Київського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю задовольнити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП АСУ" (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України 41292924) до Державного бюджету України адміністративно-господарські санкції та пеню у розмірі 65 824 (шістдесят п`ять тисяч вісімсот двадцять чотири) гривні 80 копійок.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді: О.О. Беспалов
В.Ю. Ключкович

(Повний текст постанови суду виготовлено 20 серпня 2026 року)