ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

14 липня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/48/26	
Суддя І інстанції – Новікова І.В.

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),
суддів: Сафронової С.В., Кальника В.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом Запорізького обласного центру зайнятості до Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, третя особа – Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Запорізький обласний центр зайнятості звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області щодо повернення Запорізькому обласному центру зайнятості наказу Господарського суду Запорізької області від 29.05.2024 по справі №908/3417/23 про примусове стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь Запорізького обласного центру зайнятості коштів в розмірі 117775,29 грн (сто сімнадцять тисяч сімсот сімдесят п`ять гривень 29 копійок) та наказу Господарського суду Запорізької області від 29.05.2024 по справі №908/3417/23 про примусове стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь Запорізького обласного центру зайнятості судового збору в розмірі 2684,00 грн (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні 00 копійок);
- зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби у Запорізькій області прийняти та вжити всіх можливих заходів для виконання наказу Господарського суду Запорізької області від 29.05.2024 по справі №908/3417/23 про примусове стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь Запорізького обласного центру зайнятості коштів в розмірі 117775,29 грн. (сто сімнадцять тисяч сімсот сімдесят п`ять гривень 29 копійок);
- зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби у Запорізькій області прийняти та вжити всіх можливих заходів для виконання наказ Господарського суду Запорізької області від 29.05.2024 по справі №908/3417/23 про примусове стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь Запорізького обласного центру зайнятості судового збору в розмірі 2684,00 грн. (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні 00 копійок).
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26 березня 2026 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області щодо повернення Запорізькому обласному центру зайнятості наказу Господарського суду Запорізької області від 29.05.2024 по справі №908/3417/23 про примусове стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь Запорізького обласного центру зайнятості коштів в розмірі 117775,29 грн. (сто сімнадцять тисяч сімсот сімдесят п`ять гривень 29 копійок) та наказу Господарського суду Запорізької області від 29.05.2024 по справі №908/3417/23 про примусове стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь Запорізького обласного центру зайнятості судового збору в розмірі 2684,00 грн (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні 00 копійок).
Зобов`язано Головне управління Державної казначейської служби у Запорізькій області прийняти до виконання наказ Господарського суду Запорізької області від 29.05.2024 по справі №908/3417/23 про примусове стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь Запорізького обласного центру зайнятості коштів в розмірі 117775,29 грн. (сто сімнадцять тисяч сімсот сімдесят п`ять гривень 29 копійок), а також вжити заходів щодо його виконання, з урахуванням висновків суду по цій справі.
Зобов`язано Головне управління Державної казначейської служби у Запорізькій області прийняти до виконання наказ Господарського суду Запорізької області від 29.05.2024 по справі №908/3417/23 про примусове стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь Запорізького обласного центру зайнятості судового збору в розмірі 2684,00 грн. (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні 00 копійок), а також вжити заходів щодо його виконання, з урахуванням висновків суду по цій справі.
В задоволенні решти вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Державної казначейської служби у Запорізькій області, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржило його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті справи, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована помилковістю висновків суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. на правомірність повернення наказів суду по справі №908/3417/23 стягувачу на підставі підпункту 11 пункту 9 Порядку №845, а саме через наявність інших передбачених законом випадків, зокрема пунктом 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якого виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
В письмовому відзиві на апеляційну скаргу Запорізький обласний центр зайнятості просив відмовити у її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що рішенням Господарського суду Запорізької області від 22.01.2024 по справі №908/3417/23 задоволено позовні вимоги Запорізького обласного центру зайнятості, стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь Запорізького обласного центру зайнятості коштів в розмірі 117 775,29 грн (сто сімнадцять тисяч сімсот сімдесят п`ять гривень 29 копійок) та судовий збір у розмірі 2684,00 грн (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні 00 копійок).
На виконання вищезазначеного рішення видано наказ Господарського суду Запорізької області від 29.05.2024 по справі №908/3417/23 про примусове стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь Запорізького обласного центру зайнятості коштів в розмірі 117775,29 грн (сто сімнадцять тисяч сімсот сімдесят п`ять гривень 29 копійок) та наказ Господарського суду Запорізької області від 29.05.2024 по справі №908/3417/23 про примусове стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь Запорізького обласного центру зайнятості судового збору в розмірі 2684,00 грн (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні 00 копійок).
З матеріалів справи судом встановлено, що вищезазначені накази неодноразово пред`являлись до виконання до ГУ ДКСУ у Запорізькій області, проте були повернуті без виконання, з посиланням на неможливість здійснення дій стосовно безспірного списання коштів Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, оскільки у Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області відсутнє майно в Головному управлінні Державної казначейської служби України в Запорізькій області, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені Головним управлінням Державної казначейської служби України в Запорізькій області в межах наданих повноважень заходи, направлені на виконання рішень суду, виявилися безрезультатними (пп.11 п.9 Порядку № 845).
Позивач, не погодившись з поверненням йому виконавчих документів без виконання, звернувся з даним позовом до суду.
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
За правилами частини 1 статті 326, абзацу 1 частини 1, частини 3 статті 327 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судового рішення здійснюється на підставі виданого судом наказу, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Наказ, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Наказ, судовий наказ, ухвала суду мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.
Конституційний Суд України неодноразово зазначав про те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, серед іншого, законодавчо визначений комплекс певних дій, спрямованих на захист та відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт другий мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012), а невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт третій мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІ «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VІІ).
За приписами статті 1 Закону № 1404-VІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VІІ відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Частиною 1 статті 5 Закону передбачено, що № 1404-VІІ примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Частиною 2 статті 6 Закону № 1404-VІІ визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, рішення про стягнення коштів за час роботи стягувача на посаді помічника-консультанта народного депутата України, у тому числі при звільненні з такої посади, виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Органи та установи, зазначені в частинах першій-третій цієї статті, не є органами примусового виконання (частина 4 статті 6 Закону № 1404-VІІ).
Відповідно до пункту першого Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення № 215), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Згідно з підпунктом 3 пункту 4 Положення № 215 Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.
В свою чергу, гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" (далі - рішення суду), та особливості їх виконання встановлено Законом № 4901-VI.
Згідно із частиною 1 статті 3 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Виконання рішення суду про стягнення коштів за час роботи стягувача на посаді помічника-консультанта народного депутата України, у тому числі при звільненні з такої посади, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для виконання рішень суду, що гарантовані державою, відповідальним виконавцем якої він є.
Особливості надання державою гарантій щодо виконання рішень суду регламентовано статтею 2 Закону № 4901-VI.
Так, за змістом частини 1 статті 2 Закону № 4901-VI, держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є:
1) державний орган;
2) державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство);
3) юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.
Дія цього Закону не поширюється на рішення суду, стягувачем за якими є державний орган, державне підприємство, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація, що належать до комунальної власності (частина 2 статті 2 Закону № 4901-VI).
Отже, у розумінні статті 2 Закону № 4901-VI державні органи не включені до кола боржників, за яким держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджено у суді апеляційної інстанції, Запорізький обласний центр зайнятості є за своєю організаційно-правовою формою державним органом, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, видом економічної діяльності є: 84.30 Діяльність у сфері обов`язкового соціального страхування (основний).
За таких обставин, держава не виступає гарантом виконання зобов`язань за механізмами Закону № 4901-VI.
У свою чергу, орган Казначейства не є ані органом примусового виконання судових рішень, ані учасником, зокрема стороною виконавчого провадження, і відповідно не здійснює заходів з примусового виконання рішень у порядку, визначеному Законом № 1404-VIIІ, а є встановленою Законом № 4901-VI особою, що, зокрема, здійснює безспірне списання коштів за рішеннями судів про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.01.2026 по справі № 480/13268/23, яка в силу частини 5 статті 242 КАС України є обов`язковою для врахування.
В свою чергу, механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначено Порядком № 845.
Відповідно до пункту 2 Порядку № 845 у цьому Порядку терміни вживаються у такому значенні:
безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів;
боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання;
стягувачі - фізичні та юридичні особи, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів, державні органи (посадові особи) за рішеннями про стягнення коштів в дохід держави.
В силу приписів пункту 3 Порядку № 845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Згідно з пунктами 31 та 32 Порядку № 845, у разі коли за визначеними органом Казначейства кодами класифікації видатків бюджету, за якими здійснюється безспірне списання коштів, відсутні відкриті асигнування (кошти на рахунках) або до кінця бюджетного періоду їх недостатньо для виконання судового рішення, орган Казначейства надсилає боржнику або бюджетній установі, що здійснює централізоване обслуговування боржника, вимогу щодо необхідності вжиття заходів для встановлення таких асигнувань або здійснення інших дій, спрямованих на виконання судового рішення.
Якщо у боржника або бюджетної установи, що здійснює централізоване обслуговування боржника, недостатньо відкритих асигнувань (коштів на рахунках) для виконання виконавчого документа, безспірне списання коштів здійснюється частково. На виконавчому документі ставиться відмітка про обсяг списаних коштів, яка засвідчується підписом відповідальної особи, скріпленим гербовою печаткою.
Боржник або бюджетна установа, що здійснює централізоване обслуговування боржника, зобов`язані протягом одного місяця після надходження зазначеної вимоги надіслати органу Казначейства письмове повідомлення про заходи, вжиті ними з метою виконання судового рішення, та у разі, коли в результаті здійснення таких заходів не забезпечено виконання судового рішення у повному обсязі, - надсилати щомісяця повідомлення про вжиті заходи.
Безспірне списання коштів здійснюється з моменту відкриття відповідних асигнувань.
На період виконання вимоги орган Казначейства здійснює проведення платежів за платіжними дорученнями боржника або бюджетної установи щодо операцій, пов`язаних із централізованим обслуговуванням боржника, лише за платежами, зазначеними в пункті 25 цього Порядку.
Орган Казначейства забезпечує облік та зберігання виконавчих документів до їх виконання в повному обсязі або повернення стягувачу.
Безспірне списання коштів з рахунків боржника або бюджетної установи, що здійснює централізоване обслуговування боржника, здійснюється органом Казначейства з моменту відкриття відповідних асигнувань (надходження коштів на рахунок) на підставі розрахункового документа, оформленого відповідно до вимог законодавства.
Отже, відповідно до положень Порядку № 845 безспірне списання коштів за рішенням судів здійснюється з рахунків боржника у межах відкритих асигнувань, а в разі їх відсутності територіальний орган Держказначейства надсилає боржнику вимогу, якою зобов`язує здійснити дії, спрямовані на виконання рішення суду та пошук відкритих асигнувань. У такому випадку орган Держказначейства може заборонити боржнику здійснювати інші видатки, окрім захищених статей, передбачених Бюджетним кодексом України.
У постанові від 03 липня 2018 року у справі № 910/13057/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив, що відсутність відкритих рахунків в органах Казначейства не може стати підставою для невиконання судового рішення. Водночас Законом № 4901-VI не передбачено такого винятку щодо поширення його дії на виконання судового рішення про стягнення грошових коштів, боржником за яким є державний орган, як відсутність відкритих в органі казначейства відповідних рахунків боржника. Не передбачено такого винятку й іншим чинним законодавством України.
У контексті зазначеного колегія суддів бере до уваги, що відповідно до підпункту 2 пункту 4, підпунктів 2 і 7 пункту 5 Порядку № 845 органи Казначейства вживають заходів до виконання виконавчих документів протягом установленого строку, і під час виконання виконавчих документів органи Казначейства мають право звертатися у передбачених законом випадках до органу, який видав виконавчий документ, щодо роз`яснення рішення про стягнення коштів, порушувати клопотання про встановлення чи зміну порядку і способу виконання такого рішення, а також відстрочку та/або розстрочку його виконання, вживати інших заходів до виконання виконавчих документів.
Тобто, навіть відсутність нормативної регламентації порядку виконання судового рішення за фактичних обставин, що склалися між учасниками спору, зумовлює необхідність встановлення та вжиття заходів, необхідних для виконання судового рішення саме компетентним органом, адже ефективна і законодавчо, і практично організація системи виконання рішень є позитивним обов`язком держави.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі № 200/4120/19-а, яка у подальшому була підтримана Верховним Судом у постанові від 26.01.2026 по справі № 480/13268/23.
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що Головним управлінням Державної казначейської служби України в Запорізькій області при поверненні наказів Господарського Суду від 29.05.2024 по справі №908/3417/23 були застосовані положення пунктом 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якого виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, через положення підпункту 11 пункту 9 Порядку №845, у зв`язку із отриманням листів Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відсутність розрахункових рахунків, відкритих в органах Державної казначейської служби України, з яких можливо провести списання за наказами суду по справі №908/3417/23.
Водночас, як уже було вище зазначено, що орган Казначейства не є ані органом примусового виконання судових рішень, ані учасником, зокрема стороною виконавчого провадження, і відповідно не здійснює заходів з примусового виконання рішень у порядку, визначеному Законом № 1404-VIIІ, а тому застосування наслідків відсутності майна у боржника, які визначенні п.2 ч.1 ст.37 Закону № 1404-VIIІ, в даному випадку, є недоречним.
При цьому, отримана органом Казначейства від Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області інформація свідчить про відсутність розрахункових рахунків, відкритих в органах Державної казначейської служби України, з яких можливо провести списання за наказами суду по справі №908/3417/23, а не майна.
Натомість, положення Порядку №845 не надає органу Казначейства можливості повернути виконавчий документ стягувачу з підстав відсутності відкритих рахунків в органі Казначейства у випадку виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган згідно із Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», що вказує на наявний у відповідача безальтернативний обов`язок виконати вказані накази Господарського суду.
За таких обставин, колегія суддів констатує, що орган Казначейства, протиправно повертаючи виконавчий документ, створює ситуацію, коли рішення суду залишиться невиконаним, що призводить до порушення однієї з основних засад судочинства (обов`язковість судових рішень).
Колегія суддів наголошує, що судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та є практикою, несумісною з положеннями Конвенції.
Згідно з рекомендаціями, викладеними у Висновку Консультативної ради Європейських суддів № 13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень» КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх як частину своїх посадових обов`язків. Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію верховенства права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 07 березня 2025 року у справі № 560/3831/19.
За таких обставин, враховуючи встановлені під час апеляційного перегляду даної справи обставини, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправними дій, а також зобов`язання Головне управління Державної казначейської служби у Запорізькій області прийняти до виконання наказ Господарського суду Запорізької області від 29.05.2024 по справі №908/3417/23 про примусове стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь Запорізького обласного центру зайнятості коштів в розмірі 117775,29 грн. (сто сімнадцять тисяч сімсот сімдесят п`ять гривень 29 копійок), наказ Господарського суду Запорізької області від 29.05.2024 по справі №908/3417/23 про примусове стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь Запорізького обласного центру зайнятості судового збору в розмірі 2684,00 грн. (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні 00 копійок) та вжити заходів щодо їх виконання, з урахуванням висновків суду по цій справі.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права та норми процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції. Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області – залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 березня 2026 року – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 14 липня 2026 року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов 

суддя С.В. Сафронова 

суддя В.В. Кальник