ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 липня 2026 року 
м. Київ 
справа № 947/30542/23
провадження № 61-2744св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
відповідачі:  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Дігуляра Василя Васильовича, на рішення Київського районного суду 
м. Одеси від 01 листопада 2024 року у складі судді Бескровного Я. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 27 січня 2026 року у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Комлева О. С., Сєвєрової Є. С.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
1. У вересні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, визнання спадкоємцями та зміну черговості одержання права на спадкування.
2. Позов обґрунтовували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , 1953 року народження, після смерті якого відкрилася спадщина, яка складається із квартири, земельної ділянки, транспортного засобу.
3. Вказували, що ОСОБА_5 останні 7 років проживав сім`єю із ними та їх дитиниою - ОСОБА_6 , 2010 року народження, вони ним опікувались ним, матеріально забезпечували, надавали іншу допомогу, а тому в силу приписів Глави 86 ЦК України мають право на спадщину після смерті 
ОСОБА_5 . 
4.  ОСОБА_5 був давнім другом сім`ї позивачів, із яким позивачі були знайомі більше 25 років. 
5. Дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , дітей у ОСОБА_5 не було. 
6. З початку 2016 року позивачі взяли на себе обов`язок по догляду за 
ОСОБА_5 та з весни 2016 року поселили останнього у власній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , де він з весни 2016 року по 27 квітня 2023 року проживав разом з позивачами та їх сином однією сім`єю, вів з ними спільний побут, мав спільний бюджет. 
7. Після смерті ОСОБА_5 позивачі організували його поховання. 
8.  ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини 11 травня 2023 року, ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
9. Від нотаріуса позивачам стало відомо, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернувся спадкоємець другої черги за законом, племінник померлого - ОСОБА_3 , який є сином рідного брата спадкодавця - ОСОБА_8 .
10. З урахуванням вищевказаного ОСОБА_1 та ОСОБА_9 просили суд:
- встановити факт постійного проживання ОСОБА_10 та ОСОБА_2 із ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю більше п`яти років, 
а саме з весни 2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спадкоємцями четвертої черги спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- надати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як спадкоємцям четвертої черги спадкоємців за законом на спадщину, що відкрилась після смерті померлого 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , право на спадкування в одну чергу зі спадкоємцем за другою чергою спадкоємців за законом - ОСОБА_3 .
11. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2023 року залучено до участі в справі в якості співвідповідача ОСОБА_4 . 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
12. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2024 року 
у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.
13. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд дійшов висновку про їх необґрунтованість.
14. На переконання суду першої інстанції, позивачі, звертаючись до суду, не довели факту як матеріального забезпечення спадкодавця, так і тривалого здійснення опіки над ним.
15. Також районний суд зауважив, що сама по собі обставина, що позивачі проживали зі спадкодавцем за однією адресою, не свідчить про те, що вони проживали однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет чи матеріально забезпечували спадкодавця, а тому не дає підстав вважати, що вони набули право на спадкування разом із відповідачами, які є спадкоємцями другої черги.
16. Суд вказав, що, оскільки відсутні підстави для задоволення позову в частині зміни черговості одержання позивачами права на спадкування, з огляду на недоведеність позивачами безпорадного стану спадкодавця та з урахуванням наявності спадкоємців другої черги після смерті ОСОБА_5 , встановлення факту постійного проживання позивачів із ОСОБА_5 не має юридичного значення для вирішення спору.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
17. Постановою Одеського апеляційного суду від 27 січня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2024 року змінено в мотивувальній частині, а в резолютивній частині залишено без змін.
18. Змінюючи мотивувальну частину рішення районного суду, апеляційний суд виходив із того, що районний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, проте помилково мотивував таку відмову, оскільки поклав в її основу відсутність підстав для зміни черговості одержання права на спадкування, а не відсутність підстав для визнання позивачів спадкоємцями четвертої черги за законом.
19. Відтак, на переконання апеляційного суду, позивачі не мають суб`єктивного права на спадкування після ОСОБА_5 взагалі, оскільки не довели належності до спадкоємців четвертої черги за законом, що є необхідною передумовою для зміни черговості спадкування.
20. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про зміну черговості одержання права на спадкування, оскільки позивачі, звертаючись до суду, не довели наявності матеріально-правових підстав для спадкування після смерті ОСОБА_5 . 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
21. У березні 2026 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Дігуляра В. В., на рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 січня 2026 року у вказаній справі.
22. Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2026 рокувідкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
23. Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
24. У касаційній скарзі адвокат Дігуляр В. В. просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та за наслідками касаційного перегляду справи ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
25. Підставою касаційного оскарження вказує порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 644/6274/16-ц, від 18 червня 2020 року в справі № 565/1046/16-ц, від 21 січня 2026 року в справі № 644/5818/18 та в справі № 172/356/24 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
26. Також у якості підстави касаційного оскарження вказує розгляд апеляційним судом справи за відсутності заявників, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання та недослідження зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
27. На переконання адвоката Дігуляра В. В., суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про недоведеність вимог позову щодо встановлення факту проживання позивачів зі спадкодавцем однією сім`єю, оскільки цей факт доведено наданими позивачами доказами та показаннями свідків, що, у свою чергу, надає позивачам право звернутися з вимогою про зміну черговості спадкування та спадкувати нарівні зі спадкоємцями другої черги.
28. Водночас суди попередніх інстанцій відхилили надані стороною позивача докази та необґрунтовано не взяли до уваги доводи, які, на переконання заявника, підтверджують вищевказаний факт.
29. Також заявник вважає помилковими висновки судів попередніх інстанцій щодо відсутності правових підстав для зміни черговості спадкування, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18 червня 2020 року у справі № 565/1046/16-ц, у якій Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позову в частині зміни черговості спадкування, зазначив: що ОСОБА_1 на підставі частини другої статті 1259 ЦК України має право за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкування, оскільки вона, проживаючи з ОСОБА_8 однією сім`єю не менш як п`ять років до дня смерті останнього, забезпечувала його доглядом і піклуванням, а особливо в останні роки у зв`язку із погіршенням стану його здоров`я. Спадкодавець мав хворобу з тяжким перебігом, потребував сторонньої допомоги, яку тривалий час надавала саме позивач (матеріальну, нематеріальну та іншу допомогу).
30. Додатково адвокат Дігуляр В. В. вказує, що апеляційний суд ухвалив оскаржувану постанову поза межами судового засідання, оскільки судове засідання, призначене на 27 листопада 2025 року, не відбулося через зайнятість суду, тоді як оскаржувана постанова датована 27 січня 2026 року, що, на думку заявника, свідчить про відсутність судового засідання.
31. У зв`язку із цим заявник вважає, що відсутність будь-яких рішень суду про відкладення судового засідання, призначеного на 27 листопада 2025 року, а також відсутність доказів проведення судового засідання 27 січня 2026 року у матеріалах справи свідчать про ухвалення судового рішення поза межами судового засідання та, як наслідок, розгляд справи за відсутності його довірителів, що є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу
32. У квітні 2026 року на адресу Верховного Суду надійшли відзиви представника ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - адвоката Штирбулова Євгена Степановича, на касаційну скаргу, у якому останній просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки останні, на переконання заявника відзивів, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу.
33. Зокрема адвокат Штирбулов Є. С. вказує, що, звертаючись до суду, позивачі не довели наявності обставин, які підтверджують спільне проживання зі спадкодавцем, а саме постійне фактичне проживання в одному житлі за однією адресою; ведення спільного господарства, зокрема наявність спільного бюджету, спільних витрат і спільного харчування; купівлю майна для спільного користування; участь у витратах на утримання житла спадкодавця та його ремонт; надання взаємної допомоги, тобто не довели реальності сімейних відносин зі спадкодавцем, що, своєю чергою, свідчить про відсутність підстав для задоволення позову 
в частині вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю та, як наслідок, для зміни черговості спадкування.
34. Також заявники відзивів звертають увагу колегії суддів на те, що позивачі не довели сукупності умов, передбачених частиною другою статті 1259 ЦК України, 
а саме: опікування спадкодавцем, його матеріального забезпечення, надання йому іншої допомоги; безпорадного стану спадкодавця (внаслідок похилого віку, тяжкої хвороби або каліцтва) та тривалого опікування ним, сукупність яких є підставою для зміни черговості спадкування.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
35. Судами попередніх інстанцій зі змісту свідоцтва про смерть № НОМЕР_1 , виданого 29 квітня 2023 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
(м. Одеса), встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 70 років. Місцем смерті вказане м. Одеса (Т.1, а.с.14; 90).
36. Відповідно до Лікарського свідоцтва про смерть №1310 від 28 квітня 
2023 року ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 70 років. Смерть настала 
в під`їзді будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Причина смерті - гострий трансмуральний інфаркт міокарда інших уточнених локалізацій (Т.1, а.с.15-16).
37. Дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
38. Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, яка складається, зокрема, із квартири загальною площею 34,47 кв. м., житловою площею 17,55 кв. м., розташованої за адресою: АДРЕСА_3 .
39. Після смерті ОСОБА_5 за заявою ОСОБА_1 , датованою 11 травня 
2023 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О. Ю. заведено спадкову справу №15/2023 щодо майна померлого. Адресою місця проживання заявницею у заяві вказано: 
АДРЕСА_1 .
40. Зі змісту заяви ОСОБА_1 , датованої 11 травня 2023 року, судами встановлено, що у останній вказано, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , який проживав за адресою: АДРЕСА_3 . На день смерті спадкодавця залишилось майно, що складається з всього майна, де б воно не було б та з чого б воно не складалось. Спадщину приймає. 
У графі: «Крім мене є спадкоємці» не зазначено ані про наявність спадкоємців, ані про відсутність спадкоємців (Т.1, а.с.89).
41. З інформаційної довідки зі спадкового реєстру, датованої 12 травня 2023 року, судами встановлено наявність чинного заповіту, складеного ОСОБА_5 та посвідченого 08 вересня 2017 року уповноваженою особою Оріхівської сільської ради Болградського району Одеської області (номер у Спадковому реєстрі 61223538) (Т.1, а.с.95).
42. Зі змісту заяви від 07 червня 2023 року, що була прийнята Старостою села Оріхівка від ОСОБА_3 , встановлено, що останній є спадкоємцем щодо майна ОСОБА_5 за заповітом та приймає спадщину. Вищевказана заява долучена до спадкової справи №15/2023, відкритої щодо майна ОСОБА_5 22 червня 2023 року (Т.1, а.с.101).
43. Зі змісту заповіту, складеного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який проживає та зареєстрований за адресою: 
АДРЕСА_3 , та доданого до заяви 
ОСОБА_3 , судами встановлено, що ОСОБА_5 заповів ОСОБА_3 належну йому на праві власності земельну ділянку площею 2,23 га цільового призначення «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», яка розташована на території Оріхівської сільської ради Болградського району, належить ОСОБА_5 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №704604, виданого Болградською районною державною адміністрацією Одеської області 
06 травня 2009 року (Т.1, а.с.102).
44. 02 серпня 2023 року у Спадковій справі №15/2023, відкритій щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , подано заяву про прийняття спадщини, в якій вказано, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , який проживав за адресою: 
АДРЕСА_3 ; на день смерті спадкодавця залишилось майно, що складається з: всього майна, де б воно не було б та з чого 
б воно не складалось. Спадщину заявник приймає. В графі: «Крім мене 
є спадкоємці» зазначено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (Т.1, а.с.103-105).
45. Зі змісту заяви від 24 жовтня 2023 року, що була прийнята Старостою села Оріхівка від ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_4 ) та копія якої зареєстрована 27 жовтня 2023 року у спадковій справі №15/2023, заведеної щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , встановлено, що ОСОБА_4 спадщину приймає, інших спадкоємців немає (Т.1, а.с.108-111).
46. Свідоцтво про право на спадщину у спадковій справі №15/2023 не видавалось.
47. Також судами під час розгляду справи встановлено, що позивачі 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі із 
22 грудня 1990 року, мають зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 та мають спільного сина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (Т.1, а.с.39-43).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
48. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
49. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу.
50. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
51. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
52. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
53. Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
54. Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
55. В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими.
56. Згідно з частиною другою статті 1259 ЦК України фізична особа, яка 
є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
57. Якщо вимога про встановлення факту проживання осіб однією сім`єю заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відповідні відносини є спадковими і до них слід застосовувати 
статтю 1264 ЦК України (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
58. Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
59. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
60. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
61. Верховним Судом у змісті постанови від 24 червня 2021 року у справі 
№ 694/646/20 (провадження № 61-5208св21) зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених 
статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків.
62. Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
63. Комплексний аналіз зазначеного в контексті спірних правовідносин дає підстави для висновку, що при зверненні до суду з позовними вимогами про встановлення факту проживання однією сім`єю у сукупності з вимогою про зміну черговості спадкування першочергово підлягає вирішенню саме вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю, оскільки від його встановлення залежить наявність або відсутність підстав для спадкування та, як наслідок, вирішення вимоги про зміну черговості спадкування.
64. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
65. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
66. За змістом частини першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам 
в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
67. Відтак суди у справі, яка є предметом касаційного перегляду, встановили, що позивачі та спадкодавець фактично проживали за різними адресами, 
а матеріали справи не містять доказів на підтвердження існування між ними сімейних правовідносин, оскільки позивачі не надали суду належних і допустимих доказів наявності спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла та його ремонт, надання взаємної допомоги, наявності усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, а також інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин між позивачами та спадкодавцем не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, що, своєю чергою, у сукупності свідчить про проживання однією сім`єю.
68. На необхідність встановлення зазначених обставин у сукупності для визнання існування між фізичними особами сімейних правовідносин неодноразово звертав увагу Верховний Суд, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц, від 30 жовтня 2019 року 
у справі № 643/6799/17, а також у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 
2018 року у справі № 587/302/16 та від 24 вересня 2020 року у справі № 644/5818/18.
69. Таким чином, встановивши, що позивачі не надали суду доказів спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та, як наслідок, відсутність у них права на спадкування майна, яке увійшло до складу спадщини після смерті ОСОБА_5 , суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки невстановлення судом факту проживання позивачів зі спадкодавцем однією сім`єю свідчить про відсутність у них спадкових прав як спадкоємців четвертої черги за законом та, як наслідок, підстав для зміни черговості одержання права на спадкування, про що обґрунтовано зазначив, зокрема, апеляційний суд в оскаржуваній постанові.
70. При цьому колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про розгляд справи за відсутності заявників, оскільки матеріали справи містять заяву представника заявників про розгляд справи за його відсутності, а відтак представник не заперечував проти ухвалення судового рішення за відсутності сторони позивача.
71. Більше того, у зв`язку з відсутністю учасників справи апеляційний суд обґрунтовано розглянув справу без фіксування судового засідання технічними засобами та перейшов до стадії ухвалення судового рішення, повний текст якого було складено 27 січня 2026 року.
72. Позивачі, своєю чергою, надали суду свої доводи й міркування щодо оскаржуваного рішення суду першої інстанції, які апеляційний суд оцінив під час ухвалення оскаржуваної постанови, а відтак доводи касаційної скарги не підтверджують порушення права заявників на справедливий суд та не свідчать про наявність підстав для скасування судового рішення із зазначених підстав.
73. Відтак, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи.
74. Посилання скарги на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, на які посилається заявник 
у касаційній скарзі, не можуть бути застосовані у справі, що переглядається, оскільки сформульовані за інших фактичних обставин та не суперечать висновкам судів попередніх інстанцій у справі, яка є предметом касаційного перегляду.
75. Додатково колегія суддів зауважує, що оскільки наведені в касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, на переконання Верховного Суду відсутні підстави повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. 
76. Підсумовуючи, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
77. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
78. Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain», серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
79. ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не 
є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» («Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03)).
80. ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують 
у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі Проніна проти України (Pronina v. Ukraine, заява 
№ 63566/00, § 23)). Оскаржувані судові рішення, своєю чергою, відповідають критерію обґрунтованості.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
81. Згідно із пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
82. Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
83. Ураховуючи встановлену під час розгляду справи відсутність у матеріалах справи доказів, які підтверджують сукупність обставин, необхідних для встановлення факту проживання однією сім`єю, а саме ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла та його ремонт, наявності усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням тощо, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання позивачів зі спадкодавцем однією сім`єю та, як наслідок, обґрунтовано відмовили у задоволенні вимоги про зміну черговості одержання права на спадкування. Відтак колегія суддів доходить висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.
Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Дігуляра Василя Васильовича, залишити без задоволення.
2. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набираєзаконної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: | Є. В. Синельников  О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Сердюк В. В. Шипович