ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 липня 2026 року   Справа № 903/106/26 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуюча суддя Кульчій І.М., суддя Олексюк Г.Є. ,  суддя Мельник О.В. 

секретар судового засідання Муляр О.М. 
за участю представників сторін:
прокурора - Гіліс І.В.
позивача - не з`явився
відповідача - не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гігаджоуль" на рішення Господарського суду Волинської області від 06 травня 2026 року (повний текст складено 14.05.2026) у справі №903/106/26 (суддя Дем`як В.М.)
за позовом Заступника керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Підгайцівської сільської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гігаджоуль"
про розірвання договору оренди землі та повернення земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
Заступник керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Підгайцівської сільської ради звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гігаджоуль" та просив суд:
- розірвати договір оренди землі від 13.09.2023, укладений між Підгайцівською сільською радою та Приватним підприємством "Гігаджоуль" (правонаступник прав та обов`язків - Товариство з обмеженою відповідальністю "Гігаджоуль", далі ТОВ "Гігаджоуль"), зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.09.2023, номер запису про інше речове право 51796313, предметом якого є земельна ділянка з кадастровим номером 0721888000:03:003:0001 площею 17,9 га;
- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Гігаджоуль" повернути Підгайцівській сільській раді земельну ділянку з кадастровим номером 0721888000:03:003:0001 площею 17,9 га, яка розташована в селі Пальче Луцького району Волинської області на території Підгайцівської сільської ради.
В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначав, що відповідач в порушення договірних зобов`язань тривалий час не здійснює обов`язок щодо сплати орендної плати за користування земельною ділянкою, що є підставою для розірвання спірного договору оренди землі пункту "д" частини першої статті 141 Земельного Кодексу України та повернення земельних ділянок орендодавцю згідно статті 34 Закону України "Про оренду землі".
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття
Рішенням Господарського суду Волинської області від 06 травня 2026 року у справі №903/106/26 позов задоволено.
Розірвано договір оренди землі від 13.09.2023, укладений між Підгайцівською сільською радою та Приватним підприємством "Гігаджоуль" (правонаступник прав та обов`язків – Товариство з обмеженою відповідальністю "Гігаджоуль"), зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.09.2023, номер запису про інше речове право 51796313, предметом якого є земельна ділянка з кадастровим номером 0721888000:03:003:0001 площею 17,9 га.
Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Гігаджоуль" повернути Підгайцівській сільській раді земельну ділянку з кадастровим номером 0721888000:03:003:0001 площею 17,9 га, яка розташована в селі Пальче Луцького району Волинської області на території Підгайцівської сільської ради.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гігаджоуль" на користь Волинської обласної прокуратури 5 324,80 грн - витрат по сплаті судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач систематично порушував умови договору оренди землі, не сплачуючи орендну плату протягом тривалого часу, що відповідно до статті 141 Земельного кодексу України, статей 24, 32 Закону України "Про оренду землі" та статті 651 ЦК України є істотним порушенням договору і самостійною підставою для його розірвання.
Суд встановив, що на момент звернення прокурора до суду заборгованість зі сплати орендної плати існувала та підтверджувалася матеріалами справи. Часткове погашення заборгованості відповідачем після відкриття провадження у справі не спростовує факту систематичного порушення умов договору та не усуває підстав для його розірвання.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та аргументи учасників справи
Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, ТОВ "Гігаджоуль" звернулось до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.
Апелянт зазначає, що суд неповно з`ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права. Зокрема, відповідач не заперечує наявність заборгованості з орендної плати, однак вказує, що до ухвалення рішення частково її погасив, а частина коштів була стягнута у примусовому порядку. Причиною виникнення заборгованості, на думку апелянта, стало несвоєчасне бюджетне відшкодування ПДВ, що унеможливило своєчасне виконання ним грошових зобов`язань. Крім того, апелянт стверджує, що суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки прокурор обґрунтовував позов положеннями пункту "д" частини першої статті 141 Земельного кодексу України, тоді як суд додатково застосував статтю 651 ЦК України. Також скаржник вважає, що прокурором не доведено наявності порушеного інтересу держави та підстав для здійснення прокурором представництва, посилаючись на правові висновки Конституційного Суду України щодо виключного та субсидіарного характеру представництва прокурором інтересів держави в суді.
Окрім цього, апелянт зазначає, що суд безпідставно виходив із припущення про неможливість ефективного використання земельної ділянки, оскільки не встановив наявності інших потенційних орендарів. Натомість апелянт наголошує, що земельна ділянка має спеціальне цільове призначення для будівництва комплексу з переробки та утилізації твердих побутових відходів, реалізацію якого планує саме ТОВ "Гігаджоуль", а відповідний проєкт включений до Регіонального плану управління відходами Волинської області до 2034 року. У зв`язку з цим просить долучити до матеріалів справи нові докази та врахувати їх під час апеляційного розгляду.
Прокурор у відзиві на апеляційну скаргу вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обгрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.06.2026 для розгляду справи №903/106/26 визначено колегію суддів у складі: головуюча суддя - Кульчій І.М., судді: Олексюк Г.Є., Мельник О.В.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.06.2026 у справі №903/106/26 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Гігаджоуль" на рішення Господарського суду Волинської області від 06 травня 2026 року у справі №903/106/26. Розгляд апеляційної скарги призначено на 16 липня 2026 року об 11:00 год.
У судове засідання 16.07.2026 з`явився прокурор. Представники позивача та відповідача у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 
Від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його участю в інших судових засіданнях. Крім того, представник відповідача просив при призначенні наступного судового засідання врахувати його зайнятість в інших судових процесах 20, 22, 27 липня, 4, 11, 12, 13, 19 серпня та 4 вересня 2026 року. 
Заслухавши думку прокурора та порадившись на місці, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи. При цьому суд виходив із того, що явка представників учасників справи у судове засідання обов`язковою не визнавалася, матеріали справи містять достатньо доказів для з`ясування всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, та достатньо характеризують спірні правовідносини, а правова позиція відповідача викладена безпосередньо в апеляційній скарзі. Крім того, суд не викликав у судове засідання конкретного представника відповідача, а тому його заміна іншим уповноваженим представником не була виключена. До клопотання не додано належних доказів на підтвердження поважності причин неявки, не обґрунтовано неможливість забезпечити участь іншого представника та не наведено обставин, які б свідчили про пріоритетність участі представника відповідача в інших судових засіданнях саме над участю у розгляді цієї справи. 
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що наведені у клопотанні підстави не перешкоджають розгляду справи, у зв`язку з чим відмовила у його задоволенні та продовжила розгляд справи за відсутності представників позивача та відповідача.
Розгляд клопотань та заяв учасників справи
Щодо клопотання апелянта про долучення доказів колегія суддів зазначає наступне. Як убачається, в апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на необхідність встановлення нових обставин, які можуть істотно вплинути на вирішення спору (а саме обставин щодо наявності заборгованості бюджету перед відповідачем та включення проєкту використання спірної земельної ділянки до регіонального плану управління відходами), просить долучити до справи наступні докази: копії декларацій з податку на додану вартість за лютий 2026 року, за березень 2026 року, за квітень 2026 року та Регіонального плану управління відходами у Волинській області до 2034 року.
За приписами частин 1, 2 статті 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
У силу принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства, сутність яких викладено в статтях 13, 14 ГПК, а також положеннях статті 74 цього Кодексу, збирання доказів у справі не є обов`язком суду. Навпаки, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування у господарському проиесі покладений виключно на сторони спору, кожна з яких несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У статті 80 ГПК України чітко врегульовано порядок та строки подання доказів учасниками справи. Так, за частиною 3 вказаної статті відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (частини 4, 5 вказаної статті).
Відповідно до пункту 1 частини1 статті 178 ГПК України у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову;
У свою чергу статтею 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, якою передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Системний аналіз статей 80, 178, 269 ГПК України свідчить про те, що докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на відповідача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з відзивом на позовну заяву. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у даному випадку - відповідача).
Таким чином, норми ГПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що об`єктивно мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зазначена законодавча регламентація відповідає процедурі повного розкриття доказів (discovery). По суті зазначені норми спрямовані на зміщення акценту зі стадії розгляду справи по суті на стадію підготовчого провадження, під час якого і має відбуватися збір процесуального матеріалу і так званий обмін змагальними паперами, що забезпечує розгляд справи у розумні строки. Зазначене свідчить про посилення ролі підготовчого провадження у структурі загального позовного провадження господарського судочинства в Україні.
Суд звертає увагу, що випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, наступними:
1) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування;
2) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (не залежних від нього) не міг надати їх до суду;
3) суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи;
4) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо).
5) наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень. Зазначене узгоджується зі сталою практикою Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 18.06.2020 у справі №909/965/16 та від 16.06.2021 у справі №915/2222/19.
Надання судом апеляційної інстанції оцінки доказам, які були подані стороною у справі лише до суду апеляційної інстанції (додані до апеляційної скарги) без дослідження причин неподання цих доказів до суду першої інстанції є порушенням вимог статей 80 та 269 ГПК України. Вказане з урахуванням положень статті 282 ГПК України означає, що суд апеляційної інстанції, приймаючи додаткові докази, має викладати мотивувальну частину своєї постанови із зазначенням відповідного обґрунтування заявником неможливості їх подання до суду першої інстанції та з оцінкою апеляційною інстанцією такого обґрунтування (постанова Верховного суду від 23.07.2019 у справі №917/2034/17).
Апеляційний суд зауважує, що виходячи з принципу змагальності сторін, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції в суді першої інстанції.
Приймаючи від сторони у справі нові докази, суд апеляційної інстанції задля дотримання принципу рівності та змагальності сторін повинен надати оцінку поясненням та доводам іншої сторони у справі щодо нових доказів.
Процесуальне законодавство допускає випадки подачі на стадії апеляційного розгляду нових доказів для підтвердження обставин, на які посилається сторона. Однак є неприйнятною ситуація, коли суд першої інстанції задоволив позов, а заявник апеляційної скарги просить долучити до апеляційної скарги нові докази лише з підстав його необізнаності щодо необхідності подання усіх наявних в нього доказів чи його суб`єктивної позиції щодо недоречності їх подання.
Суд враховує, що одним із елементів права на суд (окрім права на доступ) є принцип процесуальної рівноправності сторін, або так званий принцип "рівної зброї" ("equality of arms"), згідно з яким кожній стороні має бути надано розумну можливість подати обґрунтування своєї позиції за умов, які б не ставили цю сторону у становище істотно невигідне по відношенню до опонента.
Цей принцип вимагає насамперед рівності сторін спору в їхніх процесуальних можливостях щодо подання доказів і пояснень у судовому провадженні (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands" від 27.10.1993 та "Ankerl v. Switzerland" від 23.10.1996).
Як вбачається з матеріалів справи ТОВ "Гігаджоуль" до апеляційної скарги додано копії декларацій з податку на додану вартість за лютий 2026 року, за березень 2026 року, за квітень 2026 року та копію Регіонального плану управління відходами у Волинській області до 2034 року. Водночас з матеріалів господарської справи також вбачається, що відповідач до суду першої інстанції вказаних доказів не надавав. 
Подаючи зазначені докази лише до суду апеляційної інстанції, тобто як нові докази, скаржник, усупереч вимогам частини четвертої статті 80, пункту 6 частини другої статті 258 та частини третьої статті 269 ГПК України, взагалі не обґрунтував наявності виняткового випадку, який перешкоджав поданню цих доказів у встановлений законом строк, а також не довів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. За таких обставин зазначені докази не можуть бути прийняті та оцінені судом апеляційної інстанції. Інший підхід призвів би до порушення принципів процесуальної рівності учасників справи та змагальності сторін.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
13 вересня 2023 року на підставі п. 1.1. рішення восьмого скликання Підгайцівської сільської ради №22/14 від 04.11.2022 "Про оренду" між Підгайцівською сільською радою (орендар) та ПП "Гігаджоуль" (орендар) був укладений договір оренди землі (далі - договір), відповідно до умов якого визначено, що орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку з кадастровим номером 0721888000:03:003:0001 площею 17,9 га для розміщення, експлуатації основних підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (для нового будівництва сучасного комплексу з переробки та утилізації твердих побутових відходів), що розташована в с. Пальче, Луцького району на території Підгайцівської сільської ради. 
Відповідно до пункту 3 договору в оренду передається земельна ділянка загальною площею 17,9 га. На земельній ділянці відсутні об`єкти нерухомого майна, а також інші об`єкти інфраструктури.
Згідно пунктів 4, 7 договору визначено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки на дату укладення договору становить 17 938 180,70 грн, договір укладено строком на 49 років. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.
Пунктами 8, 10 договору передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 3% річних від нормативної грошової оцінки, що становить 538145,42 грн на рік. Орендна плата вноситься у такі строки: 1) перший рік у тридцятиденний строк після реєстрації договору оренди - поквартально у наступні числа: - до 10 жовтня 2023 року за четвертий квартал 2023 року, до 10 січня за перший квартал 2024 року, до 10 квітня за другий квартал 2024 року, до 10 липня за третій квартал 2024 року, до 10 жовтня за четвертий квартал 2024 року. Ці оплати на наступні 48 років будуть здійснюватись відповідно до вищенаведених графіків оплати.
Орендодавець вправі вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку, що визначено пунктом 23 договору. У свою чергу серед обов`язків орендаря, визначених пунктом 26 договору, передбачено своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку.
За невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства та цього договору (пункт 37 договору).
Дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом (пункт 34 договору).
Відомості про укладення договору оренди землі внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 18.09.2023, номер запису про інше речове право 51796313. Право власності на земельну ділянку за Підгайцівською сільською радою зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.09.2022, номер відомостей про речове право 47812441.
Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Приватне підприємство "Гігаджоуль" (ЄДРПОУ 36248805) 14.01.2026 припинене в результаті реорганізації шляхом перетворення у Товариство з обмеженою відповідальністю "Гігаджоуль" (ЄДРПОУ 36248805), датою реєстрації ТзОВ "Гігаджоуль" є 14.01.2026.
Відповідно до передавального акта, затвердженого рішенням власника ПП "Гігаджоуль" від 24.11.2025 №2, до новостворюваної юридичної особи - ТзОВ "Гігаджоуль", правонаступника ПП "Гігаджоуль", переходить усе майно, усі права юридичної особи, що припиняється шляхом перетворення.
Отже, ТзОВ "Гігаджоуль" є правонаступником ПП "Гігаджоуль", до якого перейшли усі права і обов`язки підприємства, в тому числі й за договором оренди землі від 13.09.2023.
На запит Луцької окружної прокуратури Головне управління ДПС у Волинській області листом від 14.01.2026 за № 319/5/03-20-13-04-05 повідомило про те, що станом на 13.01.2026 за даними інформаційно-комунікаційної системи органів ДПС "Податковий блок" за ПП "Гігаджоуль" (ЄДРПОУ 36248805) обліковується податковий борг по орендній платі з юридичних осіб в сумі 629783,90 грн. Контролюючим органом до відповідної інформації також долучено помісячний розрахунок нарахованих та сплачених сум з орендної плати за землю за 2023-2025 роки.
Так як борг з орендної плати у боржника виник внаслідок самостійно задекларованих сум і не сплачувався протягом 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку узгодженого грошового зобов`язання, контролюючим органом прийнято рішення про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках у рахунок погашення податкового боргу від 29.12.2025 на суму боргу 242730,10 гривень.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31.03.2025 у справі №308/2760/25 позов ГУ ДПС у Волинській області до ТзОВ "Гігаджоуль" про стягнення податкового боргу задоволено. Стягнуто з рахунків у банках, що обслуговують ПП "Гігаджоуль", до бюджету податковий борг в сумі 63 827,92 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.05.2025 у справі №380/8380/25 позов ГУ ДПС у Волинській області до ТзОВ "Гігаджоуль" про стягнення податкового боргу задоволено. Стягнуто з рахунків у банках, що обслуговують ПП "Гігаджоуль", до бюджету податковий борг в сумі 155 668,84 грн.
В подальшому, ГУ ДПС у Волинській області листом від 14.01.2026 №319/5/03-20-13 04-05 повідомлено окружну прокуратуру про те, що станом на 09.01.2026 передано до відділу супроводження щодо банкрутства та стягнення заборгованості щодо стягнення податкового боргу з рахунків боржника на суму 259 031,86 гривень. 
З метою досудового врегулювання спору щодо сплати заборгованості Підгайцівська сільська рада звернулась до орендаря - ТзОВ "Гігаджоуль" з претензіями від 31.12.2025 за № 2128/3-2/2-25 та від 01.08.2025 за № 1237/3-3/2-25, у яких вказала про порушення умов договору оренди землі від 13.09.2023 щодо несплати орендної плати за 1, 2 квартали 2025 року (претензія від 01.08.2025) та за 1-4 квартали 2025 року (претензія від 31.12.2025). Однак, останні залишені без відповіді та належного реагування.
Згідно інформації Підгайцівської сільської ради також встановлено, що станом на 26.01.2026 від ПП "Гігаджоуль" на рахунок Підгайцівської сільської ради надійшли кошти в сумі 15200,00 грн з призначенням "стягнення боргу, рішення суду від 30.05.2025 №380/8380/25".
Прокурор, посилаючись на те, що ТОВ "Гігаджоуль" протягом 2023–2025 років систематично порушувало умови договору оренди землі від 13.09.2023, не виконуючи обов`язок зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 0721888000:03:003:0001, а систематична несплата орендної плати відповідно до пункту "д" частини першої статті 141 Земельного кодексу України є самостійною та достатньою підставою для припинення права користування земельною ділянкою, звернувся до суду з позовом про розірвання договору оренди землі від 13.09.2023 та зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку орендодавцю відповідно до статті 34 Закону України "Про оренду землі".
Місцевий господарський суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, дійшов висновку про доведеність позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та оцінка доводів учасників справи
Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
У відповідності до частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладена функція представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. 
Право звернення прокурора до суду в інтересах держави передбачено також ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" та статтею 53 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). 
Згідно зі статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Відповідно до частини 4 статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття інтерес держави.
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).
Відтак, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Аналіз частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає суду підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
При цьому суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. 
Так позов прокурора аргументовано тим, що відповідач порушив норми земельного законодавства, а також умови договору оренди землі, що призвело до відсутності надходжень до бюджету орендної плати за спірну земельну ділянку. Наявність існуючого договору оренди між Підгайцівською сільською радою та ТОВ "Гігаджоуль" перешкоджає вільному розпорядженню зазначеною земельною ділянкою та укладенню договору оренди з іншими платоспроможними землекористувачами. Несвоєчасне внесення орендної плати створює перешкоди з використання фінансових ресурсів, необхідних для забезпечення функцій та повноважень органу місцевого самоврядування, реалізації програм соціально-економічного розвитку, чим суттєво зачіпаються інтереси держави. Отже, правовідносини із використання земель становлять суспільний інтерес, а несплата коштів за використання земельної ділянки такому суспільному інтересу не відповідає. 
Поряд з цим, органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Підгайцівською сільською радою, захист цих інтересів здійснювався неналежним чином. Підгайцівська сільська рада мала право звернутися до суду за захистом порушеного права як власник та розпорядник земель комунальної власності на території ради, в тому числі спірної земельної ділянки. 
При цьому, орган місцевого самоврядування був проінформований про те, що за спірним договором упродовж 2023-2025 років ТОВ "Гігаджоуль" періодично допускає несплату орендної плати, внаслідок чого наявна заборгованість з орендної плати за землю. 
Враховуючи свої повноваження, Підгайцівська сільська рада могла вжити заходів стягнення вказаних коштів, дострокового розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки. Натомість, органом місцевого самоврядування відповідних заходів до припинення порушення законодавства не вжито. Разом з тим, у відповідь на запити Луцької окружної прокуратури Підгайцівська сільська рада зазначає лише про скерування листів-претензій до боржника, відповіді на які не надходили. Зі змісту зазначених претензій слідує, що Підгайцівська сільська рада ще з 01.08.2025 (дати скерування першої претензії) знала про порушення орендарем умов договору оренди землі. 
Поряд з цим, очевидним є ігнорування орендарем зазначених листів, оскільки порушення умов договору продовжує мати місце, відповідно, такі заходи реагування органу місцевого самоврядування є недостатніми, не сприяють наповненню місцевого бюджету коштами, перешкоджають укладенню договору оренди з іншим платоспроможним землекористувачем
Водночас, Підгайцівська сільська рада не спростувала тверджень прокурора про порушення інтересів держави, а листом від 27.01.2026 №141/3-2/2-26 висловила незаперечення щодо представництва окружною прокуратурою інтересів органу місцевого самоврядування, мотивуючи це обмеженим фінансуванням, зокрема і щодо сплати судового збору при пред`явленні позовів до суду, у період дії воєнного стану на території України.
У постанові Верховного Суду від 26.07.2018 у справі №926/1111/15 зазначено, що прокурор, встановивши не усунуті порушення інтересів держави, має не тільки законне право, а й обов`язок здійснити захист. 
Викладене вказує на усвідомлену пасивну поведінку уповноваженого суб`єкта владних повноважень, свідчить про нездійснення ним захисту інтересів територіальної громади та є підставою для пред`явлення позову прокурором. 
За наведених обставин судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні правомірно констатовано, що нездійснення Підгайцівською сільською радою захисту інтересів держави, яке проявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень (орган обізнаний про порушення інтересів держави), має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам з захистом до суду не звертається, що беззаперечно свідчить про бездіяльність органу уповноваженого державою на виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах, а тому наявні підстави для звернення прокурора до суду з відповідним позовом в інтересах держави в особі Підгайцівської сільської ради.
Разом з тим, посилання скаржника на Рішення Конституційного Суду України від 03.12.2025 № 6-р(ІІ)/2025 є безпідставним, оскільки останнім не взято до уваги дату та порядок набрання чинності таким рішенням. 
Так, Конституційний Суд України визнав неконституційними окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", однак одночасно визначив, що такі приписи втрачають чинність лише з 01.01.2027. Крім того, у резолютивній частині зазначеного рішення Конституційний Суд України прямо встановив, що його дія не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності відповідних положень Закону України "Про прокуратуру" та продовжують існувати після втрати ними чинності.
Отже, саме по собі ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 03.12.2025 №6-р(ІІ)/2025 не свідчить про відсутність у прокурора повноважень на здійснення представництва інтересів держави у цій справі, оскільки спірні правовідносини виникли та позов подано за чинності положень статті 23 Закону України "Про прокуратуру", які на момент звернення до суду підлягали застосуванню.
Такий висновок узгоджується і з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2025 у справі №344/12305/18 та постанові Верховного Суду від 11.02.2026 у справі №925/1282/23.
Щодо суті спору.
Предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога прокурора про розірвання договору оренди земельної ділянки від 13.09.2023 з підстав систематичного порушення орендарем обов`язку зі сплати орендної плати, а також про повернення земельної ділянки її власнику.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі є заснованим на договорі строковим платним володінням і користуванням земельною ділянкою, необхідною орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.
За договором оренди землі орендодавець за плату передає орендарю земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України "Про оренду землі").
Отже, внесення орендної плати є основним майновим обов`язком орендаря та становить економічну основу орендних правовідносин, тоді як отримання такої плати є тим майновим результатом, на досягнення якого обґрунтовано розраховує орендодавець при передачі земельної ділянки у користування.
Орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення є істотною умовою договору оренди землі (пункт 3 частини першої статті 15 Закону України "Про оренду землі").
Орендна плата за землю є платежем, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою, а її розмір, умови та строки внесення визначаються за згодою сторін у договорі (стаття 21 Закону України "Про оренду землі").
Положеннями статті 24 Закону України "Про оренду землі" передбачено право орендодавця вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати, тоді як стаття 25 цього Закону покладає на орендаря обов`язок своєчасно та в повному обсязі виконувати умови договору. 
Разом із тим обов`язок щодо внесення орендної плати випливає не лише з умов укладеного сторонами договору, а й безпосередньо із положень податкового законодавства.
Так, відповідно до підпункту 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності є обов`язковим платежем у складі податку на майно, а згідно з підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу належить до плати за землю.
Відповідно до статей 269, 288 Податкового кодексу України платниками плати за землю є, зокрема, орендарі земельних ділянок державної та комунальної власності, а підставою для нарахування орендної плати є договір оренди земельної ділянки.
Таким чином, обов`язок відповідача щодо внесення орендної плати є одночасно договірним та законодавчо визначеним, а тому його невиконання свідчить як про порушення умов договору, так і про невиконання встановленого законом обов`язку щодо внесення плати за користування земельною ділянкою.
Крім того, відповідно до статей 525, 526, 629 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, а договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою статті 32 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі невиконання сторонами обов`язків, визначених статтями 24, 25 цього Закону, умовами договору, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України.
Пунктом "д" частини першої статті 141 Земельного кодексу України визначено, що систематична несплата орендної плати є підставою припинення права користування земельною ділянкою. Водночас частиною другою статті 651 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути розірваний за рішенням суду у разі істотного порушення його умов другою стороною, якщо внаслідок такого порушення інша сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Правозастосовний підхід до співвідношення зазначених норм сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2024 у справі №918/391/23, якою конкретизовано раніше висловлені правові висновки та зазначено, що пункт "д" частини першої статті 141 Земельного кодексу України є спеціальною нормою, яка передбачає самостійну та достатню підставу для розірвання договору оренди землі у випадку систематичної повної несплати орендної плати. У такому випадку відсутня необхідність додатково встановлювати істотність порушення відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України. 
Водночас Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що у випадках часткової несплати (недоплати) орендної плати застосуванню підлягають положення частини другої статті 651 Цивільного кодексу України, а суд повинен встановити, чи призвело таке порушення до істотного позбавлення орендодавця того, на що він обґрунтовано розраховував при укладенні договору.
Аналогічно Верховний Суд у постанові від 06.03.2019 у справі №183/262/17 зазначив, що підставою для розірвання договору оренди землі є не лише повна несплата орендної плати, а й її систематична сплата не в повному обсязі, оскільки як невиконання, так і неналежне виконання договірного обов`язку свідчать про порушення умов договору. При цьому систематичність означає повторюваність такого порушення, тобто два і більше випадки невнесення або неналежного внесення орендної плати, тоді як одноразове прострочення саме по собі не є достатньою підставою для розірвання договору. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22.10.2019 у справі №923/826/18, від 24.10.2019 у справі №243/322/17 та від 31.07.2020 у справі №479/1073/18. 
Як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, відповідно до інформації Головного управління ДПС у Волинській області станом на 13.01.2026 заборгованість ТОВ "Гігаджоуль" зі сплати орендної плати становила 629 783,90 грн, тоді як пунктом 8 договору сторони погодили щорічний розмір орендної плати у сумі 538 145,42 грн. Матеріали справи свідчать, що протягом 2023– 2025 років відповідач не забезпечив належного виконання свого обов`язку щодо внесення орендної плати, внаслідок чого орендодавець протягом тривалого часу не отримував передбачених договором платежів за користування земельною ділянкою. 
Колегія суддів зазначає, що інформація контролюючого органу щодо стану розрахунків платника податків із бюджетом є належним і допустимим доказом у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, оскільки сформована уповноваженим державним органом у межах його компетенції та відображає облік податкових зобов`язань відповідача.
Співставлення погодженого сторонами розміру річної орендної плати із сумою наявної податкової заборгованості, а також відсутність належних доказів своєчасного виконання відповідачем обов`язку зі сплати орендної плати свідчать про систематичне порушення відповідачем умов договору оренди землі. 
Таке порушення позбавило орендодавця основного майнового результату, на досягнення якого був спрямований договір оренди, а саме отримання плати за користування земельною ділянкою комунальної власності, що свідчить про неналежне виконання відповідачем своїх основних договірних обов`язків.
Враховуючи встановлений факт систематичного невиконання відповідачем обов`язку зі сплати орендної плати, який є одним із основних обов`язків орендаря, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність передбачених пунктом "д" частини першої статті 141 Земельного кодексу України, статтею 32 Закону України "Про оренду землі" та умовами укладеного між сторонами договору правових підстав для розірвання договору оренди земельної ділянки від 13.09.2023.
Відповідно до статті 34 Закону України "Про оренду землі" у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором.
Аналогічний обов`язок випливає із самої правової природи орендних правовідносин, оскільки після припинення дії договору у орендаря відсутні правові підстави для подальшого володіння та користування земельною ділянкою.
Таким чином, розірвання договору оренди землі припиняє право користування відповідача спірною земельною ділянкою та одночасно породжує його обов`язок повернути її власнику - Підгайцівській сільській раді. 
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що після розірвання договору оренди земельної ділянки ТОВ "Гігаджоуль", як правонаступник прав та обов`язків Приватного підприємства "Гігаджоуль", зобов`язане повернути Підгайцівській сільській раді земельну ділянку площею 17,9 га з кадастровим номером 0721888000:03:003:0001, розташовану в селі Пальче Луцького району Волинської області на території Підгайцівської сільської ради.
Враховуючи встановлені обставини справи, вимоги статті 34 Закону України "Про оренду землі", а також те, що обов`язок повернення земельної ділянки є правовим наслідком припинення орендних правовідносин, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог як у частині розірвання договору оренди землі, так і в частині зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку її власнику.
Щодо доводів апелянта про неврахування судом першої інстанції факту часткового погашення заборгованості зі сплати орендної плати колегія суддів зазначає таке.
Підставою заявленого прокурором позову є не сам факт існування заборгованості на певну дату, а систематичне невиконання відповідачем обов`язку зі своєчасного внесення орендної плати, що відповідно до пункту "д" частини першої статті 141 Земельного кодексу України є самостійною підставою для припинення права користування земельною ділянкою шляхом розірвання договору оренди.
Сам по собі факт часткового погашення заборгованості після допущених порушень не спростовує встановлених судом обставин щодо систематичної несплати орендної плати протягом 2023 - 2025 років та не усуває наслідків вже допущеного порушення умов договору.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 20.11.2024 у справі №918/391/23, відповідно до якої подальше погашення орендарем заборгованості зі сплати орендної плати не спростовує факту її систематичної несплати та не позбавляє орендодавця права вимагати розірвання договору оренди землі.
Щодо доводів апелянта про вихід суду першої інстанції за межі позовних вимог, оскільки прокурор обґрунтовував позов положеннями пункту «д» частини першої статті 141 Земельного кодексу України, тоді як суд також застосував статтю 651 Цивільного кодексу України.
Предметом спору у цій справі є вимоги прокурора про розірвання договору оренди земельної ділянки у зв`язку із систематичним порушенням орендарем обов`язку щодо внесення орендної плати та про повернення земельної ділянки її власнику. 
Застосування судом норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не свідчить про вихід за межі позовних вимог, оскільки відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») саме суд самостійно визначає норми права, які підлягають застосуванню до встановлених ним обставин справи, незалежно від того, на які норми посилаються сторони. 
При цьому суд першої інстанції не змінив ні предмета, ні підстав позову, а лише здійснив правову кваліфікацію спірних правовідносин та навів комплексне нормативне обґрунтування висновку про наявність підстав для розірвання договору оренди. Крім того, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.11.2024 у справі № 918/391/23, пункт «д» частини першої статті 141 Земельного кодексу України є спеціальною нормою, яка у разі систематичної повної несплати орендної плати є самостійною та достатньою підставою для розірвання договору оренди землі, без необхідності додаткового встановлення істотності порушення відповідно до частини другої статті 651 ЦК України. Водночас наведення судом першої інстанції положень статті 651 ЦК України не змінило правової природи заявлених вимог та не вплинуло на підстави їх задоволення.
Отже, доводи апелянта про вихід суду першої інстанції за межі позовних вимог є необґрунтованими, оскільки суд вирішив спір саме в межах заявлених прокурором вимог, не змінював їх предмета чи підстав, а застосування ним норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, є реалізацією повноважень суду щодо самостійної правової кваліфікації встановлених обставин справи, а не виходом за межі позову.
Щодо доводів апелянта про неврахування судом першої інстанції обставин включення проєкту використання спірної земельної ділянки до Регіонального плану управління відходами, колегія суддів зазначає таке.
Сам по собі факт включення відповідного проєкту до Регіонального плану управління відходами не спростовує встановлених судом обставин систематичного порушення відповідачем умов договору оренди землі та не впливає на наявність передбачених законом підстав для його розірвання.
Регіональний план управління відходами є документом стратегічного планування, який визначає перспективні напрями розвитку сфери управління відходами, однак його положення не змінюють змісту цивільно-правових та земельних зобов`язань сторін договору оренди землі і не звільняють орендаря від обов`язку належного виконання умов укладеного договору, зокрема щодо своєчасного та повного внесення орендної плати.
Як убачається з матеріалів справи, укладаючи 13.09.2023 договір оренди земельної ділянки з Підгайцівською сільською радою, відповідач добровільно прийняв на себе обов`язок сплачувати орендну плату у розмірі та строки, визначені договором. Водночас орендодавець, передаючи земельну ділянку у користування, мав правомірні очікування щодо отримання плати за її використання в повному обсязі. Наявність у відповідача намірів реалізувати проєкт у сфері поводження з відходами, здійснення підготовчих заходів чи включення такого проєкту до Регіонального плану управління відходами не звільняли його від виконання основного договірного обов`язку зі сплати орендної плати. Крім того, предметом розгляду у цій справі є не оцінка економічної чи суспільної доцільності реалізації відповідного інвестиційного проєкту, а встановлення факту належного чи неналежного виконання відповідачем умов договору оренди землі. Саме систематична несплата орендної плати стала підставою для звернення прокурора до суду та підставою для розірвання договору. 
Отже, наведені апелянтом обставини не спростовують встановленого судом факту систематичного невиконання відповідачем договірних зобов`язань, не усувають допущеного порушення та не впливають на правильність висновків місцевого господарського суду щодо наявності правових підстав для розірвання договору оренди землі і повернення спірної земельної ділянки її власнику.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо встановить, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оцінивши доводи апеляційної скарги в межах вимог та заперечень учасників справи, перевіривши правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та застосування норм права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування чи зміни не вбачається.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків місцевого господарського суду та не підтверджують наявності порушень норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до положень ГПК України є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
За таких обставин апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Гігаджоуль" задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Волинської області від 06.05.2026 у справі №903/106/26 слід залишити без змін.
Розподіл судових витрат
З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гігаджоуль" залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду Волинської області від 06 травня 2026 року у справі №903/106/26 залишити без змін. 
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови виготовлений 17.07.2026.

Головуюча суддя Кульчій І.М. 

Суддя   Олексюк Г.Є. 

Суддя   Мельник О.В.