Справа № 367/889/24
Провадження №2/367/3118/2026

РІШЕННЯ
Іменем України
19 серпня 2026 року Ірпінський міський суд Київської області у складі головуючого судді Кухленка Д.С., за участю: секретаря Шаповала О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Бучанської міської ради (як орган опіки та піклування), про визнання переміщення та утримування дитини на території України незаконним та повернення дитини до місця її постійного проживання,-
ВСТАНОВИВ:
У січні 2024 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просив: визнати незаконним переміщення в Україну та утримання на території України малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язати відповідача ОСОБА_2 повернути малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця її постійного проживання в Канаді протягом 10 днів з дня отримання повного тексту рішення; якщо відповідач ОСОБА_2 відмовиться повертати малолітню дитину, відібрати дитину і передати батьку – позивачу ОСОБА_4 для забезпечення повернення дитини на територію Канади.
В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Кракові, Польща, народилась донька сторін ОСОБА_3 . Через поширення хвороби COVID-19, позивач не зміг приїхати до Польщі до відповідача та дитини, та сторони не змогли возз`єднатись у Канаді через закриття кордонів. По тимчасовому приїзду до України, відповідач 29 грудня 2020 року здійснила реєстрацію місця проживання дитини в Україні, однак така реєстрація не означає, що постійним місцем проживанням дитини є тільки Україна. 30.12.2020 сторони уклали шлюб у м. Києві, з 28 лютого 2022 року відповідач отримала статус постійного резидента Канади, який дав можливість постійно проживати на території Канади. Позивач зауважує, що з 14 січня 2021 року сторони почали проживати однією сім`єю у Канаді у будинку позивача, мали спільні рахунки у фінансових установах, мали спільний картковий рахунок, відповідач отримувала в Канаді медичну допомогу, водійські права в Канаді, відтак з січня 2021 року по квітень 2023 року сторони проживали постійно в Канаді як родина. Звертає увагу, що позивач є фермером, має стабільний дохід в Канаді, забезпечував достаток родини до моменту неправомірного переміщення дитини відповідачем в Україну. Крім того, дитина ОСОБА_3 є громадянкою Канади, мала на території Канади медичне страхування, відвідувала дитячий садок, відвідувала уроки малювання, заняття з плавання, вчилась кататись на лижах та займалась хокеєм, наведене свідчить про те, що саме Канада є місцем постійного проживання дитини в розумінні Конвенції 1980 року. Щодо незаконного переміщення дитини, 30 квітня 2023 року відповідач повідомила позивача про те, що забрала дитину в Україну та повертатись не буде, тобто відповідач здійснила міжнародне викрадення дитини та наразі незаконно утримує доньку в Україні (Т.1а.с.1-Т.3 а.с.220).
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі (Т.4 а.с.1-2). 
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 04 квітня 2024 року задоволено заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Губіна О.Т. про вжиття заходів забезпечення позову. Вжито заходи забезпечення позову шляхом тимчасової заборони ОСОБА_2 змінювати місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька ОСОБА_5 до закінчення розгляду справи №367/889/24 про повернення дитини до місця постійного проживання в Канаді за Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року, включаючи перегляд справи Верховним Судом. Встанолено тимчасовий обов`язок ОСОБА_2 в реалізації прав батька ОСОБА_5 на спілкування зі своєю донькою, малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом спілкування батька та доньки за допомогою телефону та/або програм інтернет-телефонії (Viber, Skype та інші) в режимах аудіо- та/або відео- зв`язку конференції щодня тривалістю до 30 хвилин, з урахуванням денного режиму та можливості дитини до закінчення розгляду справи №367/889/24 про повернення дитини до місця постійного проживання в Канаді за Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року, включаючи перегляд справи Верховним Судом.
10.05.2024 до суду надійшов відзив, у якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування зазначає, що у позовній заяві відсутні докази на підтвердження переїзду відповідача та дитини на постійне місце проживання до Канади. Зауважує, що з моменту народження дитина жила лише з матір`ю, батько не брав участі в матеріальному утриманні доньки. Проживання в Канаді з 17 лютого 2022 року по 29 квітня 2023 року обумовлено початком повномасштабного вторгнення рф на територію України, тобто відповідач виїжджала до Канади вимушено. Дитина після народження проживала спочатку в Польщі, а потім повернулась в Україну, де проживає і наразі, а за час перебування в Канаді у дитини не сформувався тісний зв`язок з батьком. Звертає увагу, що дитина проживає на території України, з 18 травня 2023 року знаходиться на повному утриманні матері, оскільки батько не бере участі в утриманні дитини, дитина в Україні відвідує приватний дитячий садок, з липня 2023 року заняття з танців, з вересня 2023 року басейн, з жовтня 2023 року карате, тобто дитина тісно пов`язана з Україною, проживання з матір`ю забезпечить належні умови виховання, духовний та фізичний розвиток дитини (Т.4 а.с.65-226).
24.05.2024 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача зазначає, що позивачем надано достатньо доказів, що постійним місцем проживання дитини з 14 січня 2021 року є Канада, наразі батько не здійснює утримання дитини, оскільки вона незаконно утримується матір`ю в Україні і надсилання коштів свідчило б про погодження батька із переміщенням доньки в Україну (Т.4 а.с.227-250). 
10.06.2024 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких представник відповідача зазначає, що відповідач та дитина маються зареєстроване місце постійного проживання в Україні, а позивач після повернення відповідача з дитиною до України, взагалі не бере участі в утриманні та вихованні дитини. Зауважує, що відсутність турботи про дитину, покладення обов`язку щодо її утримання в повній мірі на матір, свідчить про безвідповідальність з боку батька. Наразі дитина повністю адаптована для проживання в рідній країні: відвідує на регулярній основі дитячий садок, секції, кружки та має друзів, а у разі повернення дитини до Канади, остання в примусовому порядку буде розлучена з матір`ю, з якою постійно підтримує психоемоційний зв`язок (Т.5 а.с.5-119).
Постановою Київського апеляційного суду від 25 червня 2024 року задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_2 . Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 04 квітня 2024 року в частині задоволеної вимоги заяви про забезпечення позову шляхом тимчасової заборони ОСОБА_2 змінювати місце проживання малолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька – ОСОБА_5 , громадянина Канади, до закінчення розгляду справи - скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову в цій частині. В іншій оскаржуваній частині ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 04 квітня 2024 року - залишено без змін.
10.07.2024 до суду надійшли додаткові пояснення відповідача (Т.5 а.с.120-214).
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 10 вересня 2024 року задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_6 про зупинення розгляду справи, зупинено провадження у цивільній справі (Т.5 а.с.237-238).
Постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 10 вересня 2024 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (Т.6 а.с.57-61).
10.06.2024 до суду надійшло клопотання відповідача про долучення доказів (Т.6 а.с.68-78).
10.09.2024 до суду надійшло клопотання відповідача про долучення доказів (Т.6 а.с.79-88).
08.08.2025 через систему «Електронний суд» надійшло клопотання представника позивача про долучення доказів (Т.6 а.с.116-121).
11.08.2025 до суду надійшло клопотання представника відповідача про долучення доказів (Т.6 а.с.126-174).
Протокольною ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 11 серпня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів (Т.6 а.с.184-186).
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 11 серпня 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті (Т.6 а.с.187-188).
11.08.2025 через систему «Електронний суд» надійшло клопотання представника відповідача про долучення доказів (Т.6 а.с.203-250).
12.09.2025 через систему «Електронний суд» надійшло клопотання представника відповідача про долучення доказів (Т.7 а.с.13-29).
15.09.2025 через систему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення представника відповідача (Т.7 а.с.30-45).
28.07.2026 через систему «Електронний суд» надійшов письмовий виступ представника відповідача у дебатах.
У судове засідання сторони не з`явились, повідомлялись належним чином.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч.2 ст.247 ЦПК України).
Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, відповідно до зведеної копії свідоцтва про народження НОМЕР_1 відділу реєстрації цивільного стану міста Краків, Малопольське воєводство, Республіка Польща, ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Краків, Польща, батьком якої є ОСОБА_7 , матір`ю – ОСОБА_8 (Т.1 а.с.25-26).
Згідно з копією довідки Генерального консула України в Кракові ОСОБА_9 від 13 травня 2020 року №61317/19-536-243, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована громадянином України (Т.1 а.с.31).
Відповідно до копії свідоцтва про отримання громадянства Канади від 08 квітня 2020 року, міністр з питань імміграції, біженців та громадянства засвідчує і заявляє, що ОСОБА_3 є громадянкою Канади і, як така, має всі права і привілеї, а також несе всі обов`язки, повноваження і відповідальність підданого Канади (Т.1 а.с.33-34).
Згідно з копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , ОСОБА_10 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 30 грудня 2020 року Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №2370 (Т.1 а.с.67).
Позивач також надає: медичну документацію, відповідно до якої дитину ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_3 та зробили фторування у Тісдейл Дентал Груп (Т.3 а.с.63); наявні записи профілю імунізації про зроблені щеплення у 2020 році та 2021 році (Т.3 а.с.59); 20 квітня 2023 року, 14 квітня 2022 року, 11 лютого 2021 року ОСОБА_3 була на прийомі у офтальмолога у доктора Трент Рей в провінції Саскачеван (Т.3 а.с.76, 77, 78); звернення дитини до відділення невідкладної допомоги Келвінгтонської лікарні 02 лютого 2021 року, 17 травня 2021 року, 15 квітня 2022 року, 21 квітня 2022 року (Т.3 а.с.119-144); копію листа власника дитячого садка ОСОБА_12 у Келвінгтоні, Саскачеван від 26 липня 2023 року (Т.3 а.с.151).
Відповідачем надано медичну документацію, а саме те, що дитина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має в Україні декларацію №0001-ЕМН5-А800 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу від 10 червня 2020 року у КНП Новоархангельської районної ради «Центр Первинної медико-санітарної допомоги» (Т.4 а.с.75); картку профілактичних щеплень в Україні від 10 червня 2020 року (Т.4 а.с.97-98); довідку КНП «Бучанський центр первинної медико-санітарної допомоги» Бучанської міської ради амбулаторія групової практики №1 від 23 серпня 2023 року про огляд (Т.4 а.с.99); копію консультативного висновку лікаря-педіатра ТОВ «Медичний центр «Добробут-поліклініка» від 29 грудня 2020 року (Т.4 а.с.100) та консультацію дитячого ортопеда-травматолога від 06 грудня 2020 року (Т.4 а.с.101) і протокол ультразвукового дослідження кульшових суглобів у дітей від 06 грудня 2020 року (Т.4 а.с.102); довідку ПП «Діамант Дент» від 27 жовтня 2023 року про відвідування лікаря стоматолога (Т.4 а.с.103); копію консультативного висновку педіатра ТОВ «Медичний центр «Сантален» від 19 жовтня 2023 року (Т.4 а.с.104-105); копію консультаційного висновку дерматолога ПП «Нова Медікал» від 16 грудня 2023 року (Т.4 а.с.106); копію консультативного висновку ТОВ «Євродерм» від 24 червня 2025 року (Т.6 а.с.132).
Також на підтвердження сталих зв`язків дитини в Україні, відповідачем надано: копію листа Київської обласної Федерації Фінікс Каратедо від 02 травня 2024 року №12, відповідно до якого ОСОБА_3 тренується у спортивній секції з кіокушинкай карате з жовтня 2023 року, була учасницею двох турнірів 24 березня 2024 року і 30 березня 2024 року, де посіла відповідно перше і друге місця у своїй категорії, Таісія виказує зацікавленість у продовженні тренувань і захоплено розповідає про те, що вже навчилася робити, і що вона має намір досягнути з тренером (Т.4 а.с.112), копії нагород дитини ОСОБА_3 зі змагань з карате (Т.6 а.с.152-155).
Згідно з копією висновку психологічного обстеження дитини ОСОБА_3 від 10 листопада 2023 року, складеного психологом ОСОБА_14 , на основі проведеної діагностичної роботи можна відзначити достатній емоційний зв`язок між донькою та мамою. Стиль виховання більш схожий на демократичний, без встановлення жорстких кордонів, тиску на дитину та надмірної вимогливості. Мати гарно орієнтується в потребах дитини, активно займається комунікативно-мовленнєвим, розумовим, творчим, психологічним та фізичним розвитком. Дитина систематично відвідує басейн, танці, карате і займається цим із задоволенням. Також відвідує садочок і досить захоплююче розповідає про друзів в групі і чудову виховательку, яка їй дуже подобається. Із інтерпретації проективної гри «Неіснуюча тварина» спостерігається яскраво виражена фантазія, домінуючий прояв під час комунікації - веселість і грайливість. Таісія легко контактує і виражає свій інтерес та активну увагу. Досить енергійна і життєрадісна. Демонструє доброзичливість, почуття захищеності, емоційної задоволеності. Страхів, напруження, негативу чи тривоги не спостерігається. Із інтерпретації проективного малюнку « ІНФОРМАЦІЯ_4 » та гри «Абетка емоцій» можна спостерігати велику кольорову гаму позитивних емоцій. Дитина чітко орієнтується в тому, який колір хоче брати, гарно робить вибір і легко асоціює колір з різними предметами і явищами. Враховуючи вікові особливості дитини, проведену діагностику з Таісією можна відмітити, що дитина має достатньо позитивний внутрішньо - психологічний стан, гарний інтелектуальний та фізичний розвиток. Саме такий внутрішній стан дитина отримує внаслідок достатньої уваги, турботи, тепла та любові від мами, зростаючи у комфортних для неї умовах в родині та соціумі. Є усі ознаки сприятливого психологічного середовища (Т.4 а.с.136-140).
Відповідно до копії педагогічної характеристики ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеної ФОП ОСОБА_15 від 08 листопада 2023 року, дитина має високий рівень навчальної діяльності. Відтворює значну частину навчального матеріалу, має чіткі уявлення про об`єкт вивчення. Виявляє здатність висловлювати думку. Працездатність висока. На занятті грамоти дитина називає в межах своїх вікових можливостей та вивченого матеріалу звуки та знайомі літери. На занятті математики вміє порахувати предмети, знає цифри до 10. Присутні навички самостійного виконання математичних дій. На занятті художньо-мовленнєвої діяльності проявляє зацікавленість до літературних творів, дитина спроможна самостійно відповісти на питання та сформувати свою відповідь. На занятті розвитку мовлення самостійно може назвати своє прізвище, ім`я та імена своїх рідних. На занятті з природознавства проявляє певні знання (називає домашніх тварин, розрізняє диких та свійських тварин). На занятті музики відчуває ритм музики, співвідносить рухи з музичним тактом. Малювання, ліплення, аплікації: частково володіє навичками малювання, ліплення. Вміє тримати олівець, пензлик; якість виконання робіт охайні. Заняття з фізкультури: виконання вправ чітко, координовано. На занятті з письма самостійно може виконувати завдання з написання паличок, гачків, всі інші завдання виконуються з допомогою вихователя. На заняттях працює повільно і рівномірно. Завжди приймає допомогу вихователя, в більшій мірі практичну. Увага достатньо стійка. Пам`ять переважає змішана. Швидко запам`ятовує та повільно забуває. Мовлення виразне, немає порушень звуко-вимови. Сощально-побутові навички достатньо сформовані. Особистісні особливості: активна у різних видах діяльності, поступлива, активна у процесі спілкування з дітьми та дорослими; сором`язлива. Поведінка спокійна, адекватна ситуації. Моральні якості: адекватність відносин до однолітків, почуття прихильності, любові, добра, схильності прийти на допомогу, вміння виконувати вимоги дорослих, акуратність, охайність, адекватність емоційних реакцій на схвалення і осуд (Т.4 а.с.212).
Згідно з копією довідки про участь батьків ОСОБА_3 у дошкільному житті дитини, складеної ФОП ОСОБА_15 від 15 січня 2025 року, ОСОБА_3 регулярно відвідує дошкільний навчальний заклад. Дитина завжди охайна, доглянута. Мати дитини спілкується з вихователями, які навчають доньку, цікавиться дошкільним життям дитини. Батько ОСОБА_7 контакту із садочком, де відвідує дитина, не підтримує, із вихователями не спілкується. Дитину до садочка приводить і забирає мати (Т.6 а.с.144).
Відповідно до копії листа в.о. начальника Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 30 жовтня 2023 року №91-52748/18/23-Вих, ОСОБА_3 перетинала державний кордон України: 23 травня 2020 року в`їзд в Україну; 14 січня 2021 року виїзд з України; 28 лютого 2021 року в`їзд в Україну; 22 березня 2021 року виїзд з України; 08 серпня 2021 року в`їзд в Україну; 08 вересня 2021 року виїзд з України; 17 січня 2022 року в`їзд в Україну; 17 лютого 2022 року виїзд з України; 30 квітня 2023 року в`їзд в Україну (Т.3 а.с.177-178).
Відповідно до копії листа заступника міського голови Бучанської міської ради від 25 серпня 2023 року №12.1-09/3034, ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 29 грудня 2020 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (Т.4 а.с.142).
Згідно з копією рішення виконавчого комітету Бучанської міської ради від 15 грудня 2023 року №2349 «Про визначення місця проживання дитини, малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 », визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (Т.4 а.с.216-217).
Позивач ОСОБА_17 звертався до Центрального органу Міністерства юстиції Саскачевану із заявою про повернення дитини ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з України до Саскачевану, Канади (Т.3 а.с.179-190, 195-199) та звертався до Суду Королівської Лави Саскачевану (відділ сімейного права), внаслідок чого видано проміжний наказ від 12 грудня 2023 року (Т.3 а.с.215-217).
Так, згідно з частинами першою, другою статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.
Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Згідно із статтею 15 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
За частиною першою статті 3 Кон
венції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява №2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).
Загальні принципи щодо зв`язку між Конвенцією про права дитини та Гаазькою конвенцією, обсягу розгляду Судом міжнародних заяв про викрадення дітей, найкращих інтересів дитини та процесуальних зобов`язань держав наведені в рішенні ЄСПЛ у справі «X. проти Латвії» (X v. Latvia), заява №7853/09, пункти 93-108 від 26 листопада 2013 року), а також у низці інших рішень щодо проваджень у справах про повернення дітей відповідно до Гаазької конвенції (див. рішення у справах «Момуссо та Вашингтон проти Франції» (Maumousseau and Washington v. France), заява № 39388/05, пункт 68, від 06 грудня 2007 року, «Ігнакколо-Зеніде проти Румунії» (Ignaccolo-Zenide v. Romania), заява № 31679/96, пункт 102, ЄСПЛ 2000-I, «Йосуб Карас проти Румунії» (Iosub Caras v. Romania), заява № 7198/04, пункт 38, від 27 липня 2006 року, «Шоу проти Угорщини» (Shaw v. Hungary), заява № 6457/09, пункт 70, від 26 липня 2011 року, та «Аджіч проти Хорватії», заява № 22643/14, пункти 93-95, від 12 березня 2015 року, «Сатановська та Роджерс проти України» (заява № 12354/19) від 28 січня 2021 року, пункт 30)).
Стаття 8 Конвенції передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані Гаазькою конвенцією, яка набрала чинності для України 01 вересня 2006 року.
Згідно зі статтею 1 Гаазької конвенції цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.
Відповідно до частини першої статті 3 Гаазької конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.
За частиною другою статті 3 Гаазької конвенції права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.
Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування нею, без згоди якого (ї) відбулась зміна місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої статті 12 Гаазької конвенції якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де перебуває дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.
Згідно із частиною другою статті 12 Гаазької конвенції судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.
За статтею 13 Гаазької конвенції, незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.
Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку.
Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини.
За статтею 20 Гаазької конвенції у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод.
Частиною другою статті 12, частинами першою, другою статті 13 та статтею 20 Гаазької конвенції визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання.
Суд бере до уваги, що у рішенні «X. проти Латвії» (X v. Latvia від 26 листопада 2013 року, заява № 7853/09, пункт 98) ЄСПЛ зазначив, що не лише зі статті 8 Конвенції, але й із самої Гаазької конвенції, враховуючи прямо закріплені в ній винятки до принципу своєчасного повернення дитини до її країни постійного проживання, безпосередньо випливає те, що таке повернення не може бути призначене автоматично або механічно.
Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини зазначена Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини).
Частина друга статті 12, частини перша, друга статті 13 і стаття 20 Конвенції 1980 року визначають вичерпний перелік обставин, за яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця її постійного проживання: якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі (частини перша та друга статті 12 Конвенції 1980 року).
Незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (частини перша та друга статті 13 Конвенції 1980 року).
У поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основоположних свобод (стаття 20 Конвенції 1980 року).
Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (частина перша статті 18, частина перша статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII).
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини).
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (частина перша статті 9 Конвенції про права дитини).
Поняття найкращих інтересів дитини слід оцінювати у світлі виключень, передбачених Конвенцією 1980 року, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції 1980 року (частина перша статті 13), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави стосовно захисту прав людини й основоположних свобод (стаття 20). Це завдання постає насамперед перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. Виконуючи своє завдання відповідно до статті 8 Конвенції 1950 року, національні суди користуються свободою розсуду, яка залишається предметом європейського контролю, в рамках якого Європейський суд з прав людини розглядає відповідно до Конвенції 1950 року рішення, які ті органи ухвалили, користуючись цією свободою.
Стаття 8 Конвенції 1950 року покладає на державні органи конкретний процесуальний обов`язок щодо цього: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини у разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова у прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Конвенції 1980 року, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень суперечитимуть вимогам статті 8 Конвенції 1950 року, а також намірам і меті останньої. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, що не є автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими у світлі виключень, викладених у Конвенції 1980 року, яку треба тлумачити вузько (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини від 26 листопада 2013 року у справі «Х проти Латвії», заява № 27853/09 (пункти 101, 107); від 28 січня 2021 року у справі «Сатановська та Роджерс проти України», заява № 12354/19 (пункт 31)).
Відповідно до постанови Верховного Суду від 06 листопада 2022 року у справі №953/6251/21, вказано, що підстави для відмови у поверненні дитини, тобто факти, підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на сьогодні, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо.
За висновками, викладеними ЄСПЛ у справі «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії», рішення від 12 липня 2011 року (заява №14737/09), рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Гаазької конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Гаазькою конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення.
ЄСПЛ у справі «Х проти Латвії» (X v. Latvia від 26 листопада 2013 року, заява №7853/09, пункти 101, 107) зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької конвенції запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою конвенцією, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування цієї Конвенції (стаття 13 (а) та існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть у першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. При виконанні свого завдання відповідно до статті 8 Конвенції національні суди користуються свободою розсуду, яка при цьому залишається предметом європейського контролю, в рамках якого суд розглядає відповідно до вказаної Конвенції рішення, які ці органи ухвалили, користуючись цією свободою. Стаття 8 Конвенції покладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення з наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова у прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Гаазької конвенції, так і недостатнє наведення підстав у рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Гаазької конвенції. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі винятків, викладених у Гаазькій конвенції, яка повинна тлумачитися вузько.
У пункті 31 рішенні ЄСПЛ від 28 січня 2021 року у справі «Сатановська та Роджерс проти України» (заява №12354/19) суд звернув увагу, що стаття 8 Конвенції покладає на національні органи влади конкретний процесуальний обов`язок у контексті провадження за Гаазькою конвенцією: під час розгляду заяви про повернення дитини суди повинні не тільки розглянути небезпідставні твердження про існування «серйозного ризику» для дитини у випадку повернення, а й ухвалити рішення, в якому будуть наведені конкретні причини з огляду на обставини справи. Як відмова враховувати заперечення проти повернення, які можуть підпадати під сферу дії статей 12, 13 і 20 Гаазькій конвенції, так і недостатня аргументація у рішенні про відхилення таких заперечень, суперечили б вимогам статті 8 Конвенції, а також меті та завданню Гаазькій конвенції. Необхідним є належний розгляд таких тверджень, продемонстрований національними судами в його аргументації, яка не є шаблонною та стандартною, а достатньо детальною з огляду на винятки, передбачені Гаазькою конвенцією, які мають вузько тлумачитися. Це також дозволить суду, завдання якого полягає не у підміні собою національних судів, здійснювати доручений йому європейський нагляд (§ 31).
Поняття «місце постійного проживання» не визначене Гаазькою конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі №712/9027/21, зазначено, що звертаючись до суду з позовом про повернення дитини у порядку Гаазької конвенції, позивач має довести звичайне місце проживання дитини в іншій державі, до якої він просить повернути дитину, а також, що він здійснював опіку, піклування про дитину до її незаконного переміщення із звичайного місця її проживання.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 01 листопада 2022 року у справі №201/1577/21, звичайне місце проживання підтверджується таким: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо. Тобто звичайне місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. З цією метою потрібно враховувати, зокрема, тривалість, регулярність, умови і причини перебування дитини і сім`ї в тій чи іншій державі, місце та умови відвідування освітніх закладів, знання мови, соціальні та сімейні відносини дитини у такій державі.
Отже, виходячи зі змісту Гаазької конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити: по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Гаазької конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Гаазької конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Гаазької конвенції).
Конвенція 1980 року покладає на відповідачку обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 березня 2023 року у справі №344/6604/21, від 20 вересня 2023 року у справі №127/17880/22, від 17 грудня 2018 року у справі №461/4678/17, від 25 липня 2018 року у справі №755/12339/17, від 27 лютого 2019 року у справі №757/25106/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 жовтня 2020 року у справі №161/6458/19, від 15 серпня 2018 року у справі №201/3664/17, від 11 грудня 2019 року у справі №361/5 779/18, від 31 жовтня 2018 року у справі №405/2584/17, від 11 грудня 2019 року у справі №552/1759/19, від 20 липня 2022 року у справі №757/32690/20-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року у справі №234/17176/17, від 5 лютого 2020 року у справі №521/16839/18).
Позивачем не надано доказів, що піклування про дитину на території України здійснюється з порушеннями принципів Декларації прав дитини та Закону України «Про охорону дитинства».
Оскільки в Україні малолітня дитина ОСОБА_3 проживає в належних умовах разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 , яка позитивно характеризується, дитина відвідує дошкільний навчальний заклад, різноманітні гуртки та секції, за нею здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, а з моменту її переміщення з Канади до України пройшло значно більше року та дитина адаптувалася до умов проживання в Україні, відтак дитина прижилась у своєму новому середовищі, її повернення до Канади та розлука з матір`ю може завдати дитині психічну травму, створить неприпустиме становище та матиме негативний вплив на розвиток дитини.
Суд приходить до висновку, що повернення дитини до Канади є недоцільним, оскільки дитина адаптувалася у новому середовищі. Повернення ж дитини до іншої держави - не буде відповідати її інтересам.
Між тим, позивач, як батько дитини, не позбавлений права на спілкування з дитиною та її виховання, і законодавство України сприяє цьому.
Пункт 2 статті 8 Конвенції 1950 року допускає можливість втручання у право на повагу до сімейного життя, зокрема, для захисту здоров`я та для захисту прав і свобод інших осіб. У справах щодо повернення дитини до місця її постійного проживання першочергову увагу слід приділяти якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини). Принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини також закладений і в Конвенції 1980 року, яка допускає можливість неповернення дитини до місця її постійного проживання, якщо там існує серйозний ризик завдання дитині фізичної або психічної шкоди, створення нестерпної обстановки (пункт «b» частини першої статті 13 Конвенції 1980 року). Тому захист здоров`я дитини та якнайкраще забезпечення її інтересів є легітимними цілями для відмови у задоволенні відповідного позову. Неповернення дитини до країни проживання іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини та визначені у Конвенції 1980 року. 
Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Крім того, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На підставі викладеного, позов задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст.4, 7, 8, 12, 13, 76 - 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Бучанської міської ради (як орган опіки та піклування), про визнання переміщення та утримування дитини на території України незаконним та повернення дитини до місця її постійного проживання – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя:       Д.С. Кухленко