ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 460/4067/25 пров. № А/857/13705/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача: Гінди О.М.,
суддів: Гудима Л.Я., Заверухи О.Б., 
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2026 року з питань визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду (головуючий суддя: Щербаков В.В.., місце ухвалення - м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

У провадженні Рівненського окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинення певних дій.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24.03.2025 позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 пенсії згідно вимог рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021 №1-р(11)/2021, відповідно до статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у редакції Закону України "Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" № 230/96-ВР. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити перерахунок та виплату основної пенсії ОСОБА_1 за період з 04.09.2024 відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021 № 1-р (1)/2021, відповідно до статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у редакції Закону України "Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №230/96-ВР, у розмірі 6-ти мінімальних пенсій за віком.
Зазначене рішення суду набрало законної сили.
Позивач подала до суду заяву у порядку ст.383 Кодексу адміністративного судочинства України, якою просила суд: визнати протиправними бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24.03.2025 року №460/4067/25 щодо виплати позивачу з 04.09.2024, пенсії відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №230/96-ВР, у розмірі 6-ти мінімальних пенсій за віком; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненські області вжити заходи щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону під час виконання судового рішення.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2026 року заяву ОСОБА_1 про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду у справі №460/4067/25 - залишено без задоволення.
Із ухвалою суду першої інстанції не погодилася позивач та оскаржила в апеляційному порядку. Вважає її такою, що прийнята з порушенням норм матеріального права, а тому просять її скасувати та ухвалити нову постанову, якою заяву про визнання протиправними дій відповідача на виконання рішення - задовольнити.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт покликається на те, що відповідач довідкою про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії підтверджує, що після набрання рішенням суду законної сили перерахунок пенсії має виключно формальний характер і не супроводжується реальною виплатою пенсії у перерахованому розмірі. Зазначена невідповідність між нарахованим та фактично виплаченим розміром пенсії свідчить про часткове та неналежне виконання судового рішення. Відповідач фактично обмежився відображенням судового рішення в облікових документах, не забезпечивши при цьому реального поновлення порушеного права позивача, що суперечить вимогам статті 129-1 Конституції України, відповідно до якої судове рішення є обов`язковим до виконання на всій території України.
Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи по суті. 
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких мотивів.
Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що предметом поданої позивачем заяви є не усунення перешкод у виконанні вже встановлених судом у справі №460/4067/25 зобов`язань, а перевірка правомірності нових рішень та дій відповідача, які стосуються нових обставин, що не можуть бути предметом оцінки та судового контролю в межах справи №460/4067/25. Суд дійшов до висновку, що оскарження правильності застосування пенсійним органом Порядку № 821 та законності дій, вчинених на виконання названого Порядку, становить самостійний публічно-правовий спір, що підлягає вирішенню в порядку позовного провадження. Відтак, в даному випадку звернення позивача в порядку статті 383 КАС України утримує в собі самостійні підстави та предмет спору, а тому така заява виходить за межі інституту судового контролю. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для постановлення у цій справі окремої ухвали в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.
Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.
Процесуальне законодавство визначає види судового контролю за виконанням судового рішення, а саме, зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу (ст. 382 КАС України) та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду (ст. 383 КАС України).
Наведені норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення і підставами для їх застосування є невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України (ст. 382 КАС України), який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення; не передбачає такої можливості і положення ст. 383 КАС України.
З огляду на вищенаведене, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, за КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.
Згідно із ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 у справі №806/2143/15 (адміністративне провадження №К/9901/5159/18) звертав увагу, що статті 382 і 383 Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
З матеріалів справи вбачається, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року у справі №460/4067/25 проведено перерахунок основної пенсії позивача з 04.09.2024 у розмірі не менше шести мінімальних пенсій за віком та нараховано пенсію у розмірі 14 166,00 грн. Сума коштів нарахованих на виконання рішення становить - 124 296,26 грн.
Крім того, з листа ГУ ПФУ в Рівненській області від 25.01.2026 вбачається, що виплата коштів на виконання рішення суду буде проводитися з урахуванням норм постанови КМУ "Про затвердження Порядку здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень" від 14.07.2025 №821, у межах бюджетних асигнувань.
У даних правовідносинах оскаржувані позивачем дії відповідача стосуються виплати пенсії в меншому розмірі, що зумовлено виконанням пенсійним органом положень Порядку здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 № 821 (далі - Порядок № 821). 
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такі дії пенсійного органу породжують нові правовідносини та, відповідно, можуть бути предметом окремого судового оскарження.
Суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що предметом спору в справі №460/4067/25, відносно якого судом ухвалено рішення від 24.03.2025, було незастосування відповідачем до пенсії позивача приписів статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ у редакції Закону України "Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"" від 06.06.1996 № 230/96-ВР.
У свою чергу, правомірність виплати позивачу пенсії в порядку, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 № 821, з огляду на момент прийняття такого підзаконного нормативно-правового акту, не була та не могла бути предметом судового розгляду в межах адміністративної справи №460/4067/25.
Враховуючи зазначені обставини справи, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що ключовим аспектом для розмежування нового спору від питань, що підлягають вирішенню виключно в порядку статті 383 КАС України, є те, що позивач оскаржує не сам факт невиконання чи арифметичну помилку при виконанні рішення в справі № 460/4067/25, а законність та правильність застосування відповідачем нових норм матеріального права, які не існували ні на момент виникнення спірних правовідносин, ні на момент їх вирішення судом, в даному випадку виплату позивачці пенсії в меншому розмірі зумовлену новими юридичними підставами (Постановою Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 № 821).
Врахувавши викладені обставини вище, а також дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що предметом поданої позивачем заяви є не усунення перешкод у виконанні вже встановлених судом у справі №460/4067/25 зобов`язань, а перевірка правомірності нових рішень та дій відповідача, які стосуються нових обставин, що не можуть бути предметом оцінки та судового контролю в межах справи №460/4067/25.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі “Гарсія Руїз проти Іспанії” (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.
Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не бачив необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд, –

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2026 року з питань визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду у справі №460/4067/25 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. Б. Заверуха