ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 641/8272/25
Номер провадження 22-ц/818/3759/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б., 
за участю:
секретаря судового засідання Візіра О.В.,
представника ОСОБА_1 адвоката Романченко О. М.,
відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Слобідського районного суду м. Харкова від 25 березня 2026 року в складі судді Курганникової О.А. по справі № 641/8272/25 за заявою ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу за заявою ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу за заявою ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини.
Заява мотивована тим, що судовим наказом Слобідського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2025 року стягнуто з нього на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 29 жовтня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття. 
Вказав, що зазначений судовий наказ має бути переглянутий за нововиявленими обставинами. При видачі судового наказу не враховано, що вони з ОСОБА_4 мають ще одну дитину – сина ОСОБА_5 , 2013 року народження, який проживає з ним та перебуває на його утриманні.
Рішенням Слобідського районного суду м. Харкова від 05 вересня 2025 року у справі № 641/2654/24 частково задоволено його позовні вимоги, стягнуто з ОСОБА_4 на його користь аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 29 квітня 2024 року. Справа переглядається апеляційним судом.
Також рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 липня 2023 року у справі № 553/1492/22 задоволено його позовні вимоги до ОСОБА_4 та визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ним. Рішення набрало чинності.
Також при розгляді заяви про видачу судового наказу не були враховані ті обставини, що стягувач та дитина ОСОБА_3 , 2008 року народження, мешкають за кордоном окремо, не зареєстровані за однією адресою, що свідчить про те, що дитина не знаходиться на утриманні матері. 
Просив судовий наказ Слобідського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2025 року скасувати та у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу відмовити.
02 березня 2026 року від представника ОСОБА_1 адвоката Романченка О.М. надійшли заперечення проти заяви ОСОБА_2 , в яких він вказав, що викладені заявником обставини щодо проживання сина з ним не мають відношення до предмета справи, а факт проживання дочки з матір`ю ОСОБА_2 ніколи не оспорювався. Жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 проживає окремо від матері ОСОБА_1 ОСОБА_2 не надав. Вони проживають за однією адресою у Чехії, що підтверджується медичною довідкою дитини, а також документами про тимчасовий захист у Чехії. Заявником не доведено наявності нововиявлених обставин.
Ухвалою Слобідського районного суду м. Харкова від 25 березня 2026 року, в якій ухвалою суду від 01 квітня 2026 року виправлено описки, у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу - відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що наведені заявником обставини не є підставою для скасування судового наказу. Твердження про те, що дитина ОСОБА_3 не проживає та не зареєстрована разом з матір`ю, не знайшло свого підтвердження. Судові рішення у справах №№ 641/2654/24, 553/1492/22, на які посилається заявник, суд не може прийняти до уваги, оскільки вони стосуються іншої дитини – ОСОБА_5 , а судовий наказ від 31 жовтня 2025 року видано про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 .
На вказане судове рішення 08 квітня 2026 року ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду – скасувати та задовольнити вимоги його заяви.
Апеляційна скарга мотивована тим, що стягувач при поданні заяви про видачу судового наказу умисно не зазначила про наявність у них ще однієї дитини, щоб це вплинуло на рішення суду. У даній справі вбачається спір про право, оскільки він зазначає про необґрунтованість вимог стягувача. Надані представником стягувача докази не посвідчені належним чином, довідка про місце проживання дитини датована лютим 2026 року, тобто на час видачі судового наказу місце проживання дитини невідоме. У судовому наказі помилково вказані реквізити стягувача. Заперечення проти його заяви подані представником стягувача з пропуском строку, копії доказів не були направлені йому поштою. Адвокат Романченко О.М. не має підстав для представництва інтересів стягувача. Судовий наказ, що не набрав чинності, перебуває на примусовому виконанні, державним виконавцем допущені неправомірні дії. Також виклав заперечення щодо ухвалення додаткового рішення про стягнення з нього судових витрат.
24 квітня 2026 року ОСОБА_2 подав до апеляційного суду заяву про з`ясування обставин щодо набрання судовим наказом законної сили, в якій посилався на зміну судом першої інстанції дати набрання чинності судовим наказом та просив надати вичерпну відповідь щодо фактичної дати набрання судовим наказом законної сили; відобразити у мотивувальній частині постанови висновок щодо законності або незаконності визначення дати чинності наказу як 31 жовтня 2025 року, надати правову оцінку діям суду першої інстанції щодо зміни дати набрання чинності судовим наказом в АСДС після подання ним заяви про перегляд наказу.
Вказану заяву колегія суддів залишає без задоволення, оскільки дії суду першої інстанції щодо зазначення дати набрання чинності судовим наказом не є предметом оцінки апеляційного суду у межах розгляду заяви про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами.
30 квітня 2026 року ОСОБА_2 подав до апеляційного суду клопотання щодо сумнівності повноважень представника та витребування доказів, в якому просив зобов`язати представника ОСОБА_6 надати для огляду оригінал договору про надання правничої допомоги, витребувати у нього докази способу отримання оригіналу договору з-за кордону (міжнародну поштову накладну), зобов`язати адвоката Романченка О.М. надати відомості про реєстраційний номер ОСОБА_7 для звірки з даними, що містяться в реєстрі адвокатських ордерів, та у разі неподання доказів особистого підписання договору ОСОБА_7 визнати договір неналежним доказом, а повноваження адвоката – не підтвердженими, з подальшим залишенням всіх поданих ним заяв без розгляду.
Вказане клопотання колегія суддів залишає без задоволення в силу вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України, оскільки ОСОБА_2 до суду першої інстанції з клопотанням про витребування таких доказів не звертався. До того ж, обґрунтованих сумнівів у тому, що підпис на договорі про надання правничої допомоги належить ОСОБА_1 заявник не навів, виклавши лише свої припущення. Беззаперечним доказом щодо авторства підпису на документі є висновок почеркознавчої експертизи, проте таких клопотань ОСОБА_2 заявлено не було.
14 травня 2026 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 адвокат Романченко О.М, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду – без змін, стягнути з ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції, у розмірі 4000,00 грн.
Відзив мотивовано тим, що факт спільного проживання малолітнього ОСОБА_5 разом із батьком не є предметом розгляду даної справи, оскільки жодним чином не впливає на обов`язок ОСОБА_2 утримувати іншу свою дитину. Підставою для звернення до суду із заявою про видачу судового наказу стало те, що неповнолітня дочка, ОСОБА_3 , 2008 року народження, проживає разом із матір`ю та знаходиться на її повному забезпеченні. Заявник не спростував обставину спільного проживання дочки разом із матір`ю. Судовий наказ про стягнення аліментів набирає законної сили у день його видачі, тому за його зверненням судом першої інстанції були внесені зміни до КП «Д-3», а саме – внесена дата набрання законної сили судовим наказом 31 жовтня 2025 року замість помилково вказаної 21 листопада 2025 року. Ухвалою Слобідського районного суду м. Харкова від 23 березня 2026 року внесено виправлення до судового наказу Слобідського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2025 року у справі № 641/8272/25, а саме: замість помилкового РНОКПП стягувача ОСОБА_8 « НОМЕР_1 » зазначено вірний « НОМЕР_2 ». Понесення стягувачем судових витрат на професійну правничу допомогу підтверджено належними та допустимими доказами, а тому вказані витрати підлягають стягненню із боржника.
Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 , який підтримав апеляційну скаргу, представника ОСОБА_1 адвоката Романченко О. М., який проти скарги заперечував, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 5, 30 том 1).
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2019 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , зареєстрований 27 жовтня 2007 року, розірвано (а.с. 29 том 1).
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 липня 2023 року у справі № 553/1492/22 визначено місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 із батьком, ОСОБА_2 (а.с. 33-35 том 1).
Судовим наказом Слобідського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2025 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 29 жовтня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 10 том 1). 
Рішенням Слобідського районного суду м. Харкова від 05 вересня 2025 року у справі № № 641/2654/24, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 19 травня 2026 року, позов ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 29 квітня 2024 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
При розгляді вказаної справи судами встановлено, що ОСОБА_1 з початку військової агресії рф проживає у Чехії. Разом із нею проживає дочка ОСОБА_3 , 2008 року народження.
Також на підтвердження проживання дочки з нею ОСОБА_1 надала копії документів (підтвердження) про забезпечення проживанням у Чехії від 25 травня 2024 року і від 25 лютого 2026 року, виписки про перебування дитини ОСОБА_9 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у лікарні м. Жатець з 28 липня 2022 року по 01 серпня 2022 року, з їх перекладом українською мовою (а.с. 77-79, 81-84 том 1).
Відповідно до статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.
Пунктом 4 частини 1 статті 161 ЦПК України передбачено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.
Згідно частини 1 статті 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу.
У разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу (частина 8 статті 170 ЦПК України).
Відповідно до частин 1, 2 статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.
Відповідно до частин 1, 2 статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.
Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.
Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.
Нововиявлені обставини за своєю юридичною сутністю є фактичними даними, що спростовують факти, які було покладено в основу рішення, а відтак у разі, якщо нововиявлена обставина була відома суду під час ухвалення судового рішення, то вона б обов`язково вплинула на остаточні висновки суду.
Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не були та не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.
Ознаку «не були і не могли бути відомі особі» слід розглядати як сукупність цих двох необхідних умов, тобто, для визнання обставини нововиявленою недостатньо, щоб особа просто не знала про наявність певної істотної обставини, а потрібно, щоб вона і не могла знати про неї.
Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.
Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини.
Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.
Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги.
Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.
Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювалися судом у процесі розгляду справи.
Обставини, які відповідно до пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України є підставою для перегляду судового рішення, це юридичні факти, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення.
Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.
Істотними для справи обставинами вважаються такі факти і події, які мають юридичне значення для взаємовідносин сторін, що звернулись до суду з метою розгляду спірної ситуації, тобто, ці факти існували вже під час розгляду спірної ситуації в суді, але не були і не могли бути відомі ні особам, які брали участь у розгляді справі, ні суду, який її розглядав та вирішував її по суті.
Згідно з частиною четвертою статті 423 ЦПК України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.
Не можуть вважатися нововиявленими ті обставини, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини, що виникли чи змінилися після ухвалення судом рішення, а також обставини, на які посилався учасник судового процесу у своїх поясненнях, касаційній скарзі, або які могли бути встановлені в разі виконання судом вимог процесуального закону, теж не можуть визнаватися нововиявленими.
Відповідні правові позиції щодо визначення нововиявлених обставин наведено у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 813/8070/14 (454/2641/14-а), від 19 червня 2019 року у справі № 815/1918/15, від 06 вересня 2022 року у справі № 363/1900/13-ц (провадження № 61-89св20), постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 червня 2022 року в справі № 9901/230/20 (провадження №11-452заі21).
Перегляд рішень, ухвал та судових наказів у зв`язку з нововиявленими обставинами є особливим видом провадження в цивільному судочинстві. На відміну від перегляду судового рішення в порядку апеляційного та касаційного оскарження, підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки учасники розгляду справи не знали про неї та, відповідно, не могли надати суду дані про неї.
Тобто перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами має на меті не усунення судових помилок, а лише перегляд вже розглянутої справи з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення судового рішення.
Крім того, одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який вимагає, щоб коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. 
Європейський суд з прав людини зазначив, що правова визначеність передбачає повагу до принципу res judicata, тобто принципу остаточності судових рішень (рішення у справі «Рябих проти росії» від 24 липня 2003 року, заява № 52854/99).
Принцип юридичної визначеності передбачає повагу до остаточності судових рішень та полягає у тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України»).
Жодна зі сторін не має права вимагати відкриття провадження з метою повторного розгляду справи та постановлення у ній нового рішення. Існування різних поглядів на одне питання не є підставою для перегляду, про що неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини (рішення у справі «Нелюбін проти росії», від 2 листопада 2006 року, заява № 14502/04).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, новий розгляд справи, провадження у якій було закінчено остаточним рішенням, можливий у зв`язку з нововиявленими обставинами на вимогу сторони провадження лише у разі необхідності виправлення суттєвих помилок правосуддя, коли така процедура застосовується у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
В ухвалах Верховного суду від 17 грудня 2018 року у справі №264/1739/18, від 19 листопада 2018 року у справі №359/3012/18, від 12 червня 2020 року у справі № 686/17159/19, від 27 травня 2021 року у справі № 414/205/20 висловлено позиції, що у справах про стягнення аліментів не є нововиявленими обставинами в розумінні положень пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України факти перебування сторін у шлюбі, добровільного надання батьком допомоги та утримання дітей за його рахунок, а також перешкоджання дружиною у здійсненні ним батьківського обов`язку, наявність невирішеного спору між сторонами щодо місця проживання дітей та участі батьків у їх вихованні; факт спільного проживання боржника зі стягувачем та їх дітьми на час подання заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів.
Звертаючись до суду із заявою про перегляд судового наказу ОСОБА_2 як на нововиявлені обставини посилався на факт наявності у них з ОСОБА_1 ще однієї дитини – сина, який проживає з ним і на утримання якого з його матері стягнуто аліменти, а також на відсутність доказів проживання дочки – ОСОБА_3 разом з матір`ю.
Разом з тим, в порядку наказного провадження вирішуються безспірні вимоги, передбачені статтею 161 ЦПК України, без перевірки обґрунтованості заявлених стягувачем вимог по суті (пункт 7 частини 1 статті 168 ЦПК України).
Наведені в заяві ОСОБА_2 обставини в розумінні положень пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України не є нововиявленими.
Наявність у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ще однієї дитини – сина ОСОБА_5 , який проживає з батьком, не звільняє його від обов`язку утримувати свою іншу дитину – дочку ОСОБА_3 .
Доказів того, що на час видачі судового наказу неповнолітня ОСОБА_3 не проживала разом з матір`ю ОСОБА_1 , заявник не надав, як і взагалі будь-яких відомостей щодо місця проживання дитини у цей період. Натомість відповідні обставини щодо проживання дитини з матір`ю у Чехії встановлені судами при розгляді справи № 641/2654/24 за позовом ОСОБА_2 , а також підтверджуються наданими ОСОБА_1 копіями документів (підтвердження) про забезпечення проживанням у Чехії і виписки про перебування ОСОБА_9 у лікарні м. Жатець. Спору про визначення місця проживання дочки ОСОБА_3 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 немає.
Доводи заяви боржника про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами свідчать про його незгоду з судовим наказом, що не є підставою для його перегляду за нововиявленими обставинами. 
Отже, колегія суддів вважає, що обставини, на які посилався боржник, не можуть бути підставою для скасування судового наказу у порядку його перегляду за нововиявленими обставинами, та суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 .
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про наявність між ним та стягувачем спору щодо права на стягнення аліментів на утримання дочки, колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_1 заявлено вимогу про видачу судового наказу про стягнення аліментів на одну дитину у розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і дана вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб. Сам факт заперечення боржника проти стягнення з нього аліментів не є підставою для відмови у видачі судового наказу.
Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що надані представником стягувача докази не посвідчені належним чином, копії доказів не були направлені йому поштою, заперечення проти його заяви подані представником стягувача з пропуском строку, є безпідставними, оскільки строк на подачу заперечень судом не встановлювався, відповідні заперечення разом з долученими до них доказами та їх перекладом подані через систему «Електронний суд», тобто разом з додатками скріплені електронним підписом представника стягувача, їх копія направлена ОСОБА_2 поштою, на підтвердження чого надано опис вкладення у цінний лист, накладну і квитанцію (а.с. 80 том 1).
Доводи ОСОБА_2 про те, що адвокат Романченко О.М. не має підстав для представництва інтересів стягувача, спростовуються матеріалами справи, які містять договір про надання правничої допомоги № 52/10-2025 від 15 жовтня 2025 року між Адвокатським бюро «Олексія Романченка» та ОСОБА_1 та ордер АХ № 1300663 від 28 жовтня 2025 року на представництво її інтересів (а.с. 163-164 том 1). Доказів того, що відповідний договір підписано не ОСОБА_1 , а іншою особою, ОСОБА_2 не надав, лише виклав свої припущення про неможливість підписання нею договору. 
Твердження ОСОБА_2 про те, що у судовому наказі помилково вказані реквізити стягувача, не є підставою для його перегляду за нововиявленими обставинами. Відповідні недоліки у судовому наказі усунуті ухвалою суду першої інстанції від 23 березня 2026 року про внесення виправлень (а.с. 124 том 1).
Посилання ОСОБА_2 на те, що судовий наказ, що не набрав чинності, перебуває на примусовому виконанні, та державним виконавцем допущені неправомірні дії, не є предметом розгляду суду у межах заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами; дії державного виконавця можуть бути самостійним предметом оскарження.
Оцінку запереченням ОСОБА_2 щодо ухвалення додаткового рішення про стягнення з нього судових витрат колегія суддів не надає, оскільки судом першої інстанції відповідну заяву стягувача про ухвалення додаткового рішення ще не розглянуто.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 висновків суду не спростовують, зводяться до бажання домогтися скасування судового рішення, яке набрало законної сили. 
Оскільки ухвалу суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для її зміни або скасування не вбачається.
Враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судового збору у суду апеляційної інстанції немає.
Разом з тим, у відзиві на апеляційну скаргу представник стягувача просив стягнути з ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 4000,00 грн.
Як вже зазначалось, інтереси ОСОБА_1 представляв адвокат Романченко О.М. на підставі договору про надання правничої допомоги № 52/10-2025 від 15 жовтня 2025 року між Адвокатським бюро «Олексія Романченка» та ОСОБА_1 (а.с. 164 том 1) та ордеру АХ № 1300663 від 28 жовтня 2025 року (а.с. 163 том 1).
Пунктом 3 додаткової угоди № 2 від 19 лютого 2026 року до вказаного вище договору передбачено, що гонорар адвокатського бюро за ведення справи у суді апеляційної інстанції становить 4000,00 грн у будь-якому випадку, навіть у разі ухвалення судом рішення не на користь клієнта (а.с. 165 том 1).
13 травня 2026 року Адвокатським бюро «Олексія Романченка» та ОСОБА_1 підписано акт виконаних робіт № 2, з якого вбачається, що клієнтці надано професійну правничу допомогу у Харківському апеляційному суді при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_2 у справі № 641/8272/25, а саме: подано клопотання про надання доступу та ознайомлення з матеріалами справи та здійснено ознайомлення з матеріалами апеляційної скарги ОСОБА_2 ; підготовлено відзив на апеляційну скаргу від 13 травня 2026 року на заяву ОСОБА_2 , участь у судових засіданнях по справі, загалом вартістю 4000,00 грн (а.с. 15 том 2).
На підтвердження оплати вказаної суми надано копію квитанції до прибуткового касового ордера № 1 від 13 травня 2026 року (а.с. 14 том 2).
Частинами 1 та 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Учасники справи у справах наказного провадження наділені правом на подання відзиву на апеляційну скаргу та участь в судовому засіданні, користуючись правничою допомогою, й, відповідно, витрати, які вони сплатили або мають сплатити, підлягають розподілу з дотриманням загальних правил, встановлених в статті 141 ЦПК України.
Такий висновок відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 30 липня 2025 року у справі № 448/1650/24.
Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу, та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Враховуючи, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, з урахуванням категорії справи, тривалості її розгляду, обсягу та складності наданих стягувачу послуг з правничої допомоги у ході апеляційного перегляду справи, відсутності необхідності подання і дослідження нових доказів, незмінності позиції стягувача і її представника у судах обох інстанцій, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності та необхідності адвокатських витрат, судова колегія вважає, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати на надання правничої допомоги у суді апеляційної інстанції у розмірі 2000,00 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Слобідського районного суду м. Харкова від 25 березня 2026 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати на надання правничої допомоги у суді апеляційної інстанції у розмірі 2000 (дві тисячі) грн 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 24 липня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина