ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 серпня 2026 року   Справа № 906/358/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
Головуючий суддя Тимошенко О.М., суддя Саврій В.А. ,  суддя Крейбух О.Г. 

секретар судового засідання Дехтярук І.А. 
за участю представників:
позивача: Опанасюк С.П.
відповідача: Гуртовенко Р.М.
розглядаючи у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дівочки - Сад" на рішення Господарського суду Житомирської області від 14.11.2025 (суддя Лозинська І.В., повний текст складено 20.11.2025) у справі № 906/358/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дівочки - Сад"
до Приватного підприємства "ДЮК І К"
про визнання недійсними договорів

ВСТАНОВИВ:
ТзОВ "Дівочки - Сад" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовною заявою до ПП "ДЮК І К" про визнання недійсними договорів: купівлі-продажу обладнання №08/09-2022ОЗ від 08.09.2022, купівлі-продажу транспортного засобу №26/09-2022ОЗ від 26.09.2022, купівлі-продажу транспортного засобу № 26/09-2-2022ОЗ від 26.09.2022, купівлі-продажу обладнання № 29/09-2022ОЗ від 29.09.2022.
В обґрунтування позовних вимог товариство зазначило, що загальна ціна оспорюваних договорів купівлі-продажу перевищує встановлену у статуті товариства вартість договорів, що укладаються без рішення загальних зборів. Також послався на відчуження директором ОСОБА_1 майна за вказаними договорами за заниженими цінами без визначення його дійсної ринкової вартості.
Рішенням Господарського суду Житомирської області від 14.11.2025 у справі № 906/358/25 відмовлено у задоволенні вимог ТзОВ "Дівочки - Сад" про визнання недійсними договорів, а саме: купівлі-продажу обладнання № 08/09-2022ОЗ від 08.09.2022, купівлі-продажу транспортного засобу № 26/09-2022ОЗ від 26.09.2022, купівлі-продажу транспортного засобу № 26/09-2- 2022ОЗ від 26.09.2022 та купівлі-продажу обладнання № 29/09-2022ОЗ від 29.09.2022.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив останнє скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Скаржник вказав, що висновок суду про неефективність обраного способу захисту є помилковим, оскільки не враховує фактичні обставини, які склались між сторонами спору та не заперечувались ними. На думку позивача, суд першої інстанції ухилився від розгляду справи з тих підстав, які визначені позовною заявою, обмежившись передчасною та необґрунтованою констатацією неефективності обраного позивачем способу захисту без встановлення факту порушення права, за захистом якого він звернувся. Акцентував, що відхиляючи позовні вимоги з підстав неефективності обраного способу захисту, місцевий господарський суд не навів жодних висновків щодо того, чи є право, за захистом якого звернулось товариство, порушеним з боку відповідача. Мотивуючи оскаржуване рішення суд першої інстанції проігнорував та не зробив жодного висновку про порушення п. 9.9.16 статуту ТзОВ "Дівочки-Сад", положення якого становлять правову підставу позову.
Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.02.2026 апеляційну скаргу ТзОВ "Дівочки - Сад" на рішення Господарського суду Житомирської області від 14.11.2025 у справі № 906/358/25 залишено без задоволення; мотивувальну частину рішення суду першої інстанції змінено, шляхом викладення її в редакції цієї постанови; в іншій частині рішення Господарського суду Житомирської області від 14.11.2025 у справі № 906/358/25 залишено без змін; стягнуто з ТзОВ "Дівочки - Сад" в дохід Державного бюджету 14534, 40 грн судового збору за розгляд апеляційної скарги; доручено Господарському суду Житомирської області видати відповідний наказ.
Постановою Верховного Суду від 03.06.2026 постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.02.2026 у справі № 906/358/25 скасовано; справу № 906/358/25 передано на новий розгляд до Північно-західного апеляційного господарського суду.
10.06.2026 на адресу суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи № 906/358/25.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.06.2026 прийнято апеляційну скаргу ТзОВ "Дівочки - Сад" на рішення Господарського суду Житомирської області від 14.11.2025 у справі № 906/358/25 до провадження; призначено справу до розгляду в судовому засіданні. 
Від відповідача на адресу суду надійшли письмові пояснення, відповідно до яких підприємство просило суд відмовити позивачу у задоволенні апеляційної скарги та рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В судовому засіданні представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримав, просив останню задовольнити та скасувати оскаржуване рішення. 
Представник відповідача заперечив вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у письмових поясненнях, просив суд залишити в силі оскаржуване рішення. 
Згідно ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції, здійснюючи повторний апеляційний перегляд справи № 906/358/25 відповідно до вимог ст. ст. 269, 282 ГПК України та з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 03.06.2026 у цій справі, перевірив доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, встановлені судом першої інстанції обставини, наявні у матеріалах справи докази, дійшов наступних висновків.
Судами встановлено, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 04.04.2012 зареєстроване ТзОВ "Дівочки - Сад", засновниками (учасниками) якого, серед інших, є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Як вбачається з наявних у матеріалах справи копій наказів товариства № 06К/18 від 01.08.2018 та № 33 від 03.11.2022, ОСОБА_1 був директором останнього з 01.08.2018 по 03.11.2022. Згідно наказів (розпоряджень) товариства про прийняття на роботу № 1К/21 від 30.03.2021 та про припинення трудового договору (контракту) № 21 від 01.09.2022, ОСОБА_2 обіймав посаду фінансового директора товариства з 01.01.2021 по 01.09.2022. 
Згідно пп. 9.2.1-9.2.2 п. 9.2 статуту ТзОВ "Дівочки - Сад" (у новій редакції), затвердженого протоколом загальних зборів засновників (учасників) № 5 від 21.03.2019, органами правління товариства є: загальні збори учасників товариства, наглядова рада (у разі утворення), директор товариства. Відповідно до пп. 9.9.16 п. 9.9 статуту, до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства, зокрема, відноситься: - прийняття рішення про укладання товариством договорів на суму більше 5000 євро або еквівалент у гривнях чи інший валюті (зазначене правило поширюється також на випадки укладання декількох пов`язаних між собою договорів, сукупна сума (ціна) яких перевищує встановлене обмеження); - прийняття рішення про відчуження майна товариства на суму, що становить 5000 євро або еквівалент в гривнях чи іншій валюті. Згідно пп. 9.10.4 п. 9.10 статуту, директор не має права приймати рішення, обов`язкові для учасників товариства. Відповідно до пп. 9.10.6 п. 9.10 статуту директор, відповідно до повноважень, серед іншого, розпоряджається майном та коштами товариства, з урахуванням обмежень, встановлених цим статутом. Директор вирішує всі питання діяльності товариства, за виключенням тих, які віднесені до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства (підп. 9.10.7 п.9.10 статуту).
Також судами встановлено, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 07.09.2018 зареєстроване ПП "ДЮК І К".
Згідно наявних у матеріалах справи копій наказів підприємства № 1-К від 10.09.2018 та № 15 від 01.09.2022, ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків директора приватного підприємства з 10.09.2018, натомість ОСОБА_2 прийнятий на посаду фінансового директора приватного підприємства з 02.09.2022.
Матеріалами справи стверджується, що 01.09.2022 відбулися загальні збори учасників ПП "ДЮК І К", на яких були присутні засновники - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Як вбачається із протоколу № 01/09 від 01.09.2022, на загальних зборах прийнято рішення: - про придбання шляхом укладання відповідних угод (договорів купівлі-продажу) товарно-матеріальних цінностей згідно з переліком, загальна сума яких не повинна перевищувати 70935 грн, 152530 грн, 170500 грн, 177500 грн; - уповноважити фінансового директора ПП "ДЮК І К" ОСОБА_2 укласти з ТзОВ "Дівочки - Сад" договори купівлі-продажу з визначенням їх істотних умов на власний розсуд.
05.09.2022 та 08.09.2022 ПП "ДЮК І К", в особі директора ОСОБА_1 , видано довіреності, якими уповноважено фінансового директора ПП "ДЮК І К" ОСОБА_2 укласти від імені відповідача правочини цивільно-правового характеру, що стосуються виключно купівлі трактору та обладнання до нього та підписати договір купівлі-продажу транспортних засобів та іншого обладнання.
26.09.2022 та 27.09.2022 директором ТзОВ "Дівочки - Сад" ОСОБА_1 винесено накази № 02/22-ОЗ та № 03/22-ОЗ про продаж тракторів колісних: БЕЛАРУС-921.3, рік випуску - 2017, заводський номер - НОМЕР_1 , двигун НОМЕР_2 , об`єм двигуна - 4750 куб. см (договірна ціна - 170500 грн) та LOVOL FT504AC, рік випуску - 2019, заводський номер - FTTT BA44 VKN001013, двигун НОМЕР_3 , об`єм двигуна - 3450 куб. см (договірна ціна - 177500 грн).
Згодом, між позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) укладено договори: - купівлі - продажу обладнання № 08/09-2022ОЗ від 08.09.2022, відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов`язується передати у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти й оплатити від продавця роторну фрезу, метеостанцію Enviro Monitor Node 6810 з двома датчиками вологості ґрунту, кормороздавач KTV-10; - купівлі - продажу транспортного засобу № 26/09-2022ОЗ від 26.09.2022, згідно п. 1.1 якого продавець зобов`язується передати у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти й оплатити від продавця транспортний засіб марки - трактор колісний БЕЛАРУС-921.3, рік випуску - 2017, заводський номер - НОМЕР_1 , двигун НОМЕР_2 , об`єм двигуна - 4750 куб. см; - купівлі - продажу транспортного засобу № 26/09-2-2022ОЗ від 26.09.2022, згідно п. 1.1 якого продавець зобов`язується передати у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти й оплатити від продавця транспортний засіб марки - трактор колісний LOVOL FT504AC, рік випуску - 2019, заводський номер - FTTT BA44 VKN001013, двигун НОМЕР_3 , об`єм двигуна - 3450 куб. см. - купівлі - продажу обладнання № 29/09-2022ОЗ від 29.09.2022, згідно п. 1.1 якого продавець зобов`язується передати у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти й оплатити від продавця вила вантажні БЛ-750, комплекс підвісного устаткування до трактору. Пунктами п. 2.1 вказаних договорів обумовлено, що загальна вартість товару становила: - № 08/09-2022ОЗ від 08.09.2022 - 152530 грн; - № 26/09-2022ОЗ від 26.09.2022 - 170500 грн; - № 26/09-2-2022ОЗ від 26.09.2022 - 177500 грн; - № 29/09-2022ОЗ від 29.09.2022 - 70935 грн.
З матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог вказаних договорів продавець поставив, а покупець прийняв транспортні засоби та обладнання, що підтверджується видатковими накладними № 3 від 08.09.2022, № 1 та № 2 від 27.09.2022, № 4 від 30.09.2022, та актами приймання-передачі від 08.09.2022, 27.09.2022, 30.09.2022.
Згідно наявних в матеріалах справи копій платіжних інструкцій та доручень № 293 від 29.09.2022, № 14 від 30.09.2022, № 12 від 29.09.2022, № 13 від 30.09.2022, № 6 від 12.09.2022, № 15 від 30.09.2022, відповідачем було оплачено поставлений товар у повному обсязі.
Як зазначено вище, звертаючись до господарського суду позивач вказав, що всупереч прямим нормам статуту ТзОВ "Дівочки-Сад", будучи достеменно обізнаним про наявні в ньому обмеження щодо порядку укладення правочинів, попри відсутність рішення загальних зборів учасників товариства, директор ОСОБА_1 перевищив свої повноваження і уклав оспорювані договори купівлі-продажу, загальна сума яких становить еквівалент понад 5000 євро (за курсом НБУ станом на дату їх укладення), відтак, протиправно вивів основні засоби на користь пов`язаної юридичної особи - ПП "ДЮК І К". Також позивач зауважив про заниження цін відчужуваного майна без визначення його дійсної ринкової вартості.
Суд першої інстанції, за результатами розгляду справи, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач заявив вимоги виключно про визнання договорів недійсними, не поєднавши їх із вимогами про застосування наслідків недійсності правочинів, хоча спірні договори були виконані сторонами, у зв`язку з чим обраний позивачем спосіб захисту не призведе до реального відновлення порушеного права.
Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.02.2026 у даній справі мотивувальну частину рішення суду першої інстанції було змінено, в іншій частині рішення залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 03.06.2026 постанову суду апеляційної інстанції скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Верховний Суд, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, зазначив, що під час нового розгляду необхідно надати належну оцінку доводам позивача щодо можливості кваліфікації спірних договорів як значних правочинів у силу частини четвертої ст. 44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", зокрема з`ясувати, чи могли сторони замість кількох договорів, які за формальними ознаками не є значними, укласти один значний правочин, що дозволяло б вважати кожен із таких правочинів значним. При цьому Верховний Суд звернув увагу на необхідність здійснення комплексного аналізу обставин укладення спірних правочинів, зокрема проміжків часу між їх укладенням, тотожності або однотипності предметів, реальної мети та економічної доцільності укладення саме кількох договорів, а також інших обставин, наведених позивачем на підтвердження того, що замість кількох правочинів товариство могло вчинити один значний правочин. 
Судова колегія зазначає, що частиною 4 ст. 44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" передбачено, що якщо замість кількох правочинів товариство могло вчинити один значний правочин, то кожен із таких правочинів вважається значним.
Разом із тим застосування зазначеного положення передбачає встановлення того, що відповідні правочини належать до значних правочинів у розумінні статті 44 цього Закону.
Відповідно до частини другої статті 44 цього Закону, рішення про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є його предметом, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності, приймається загальними зборами учасників, якщо інше не передбачено статутом.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/19794/21, для правильного застосування ст. 44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" необхідно встановити, зокрема, вартість майна, що є предметом правочину, саме на момент його вчинення, а також розмір вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності до моменту вчинення правочину.
Однак матеріали цієї справи не містять належних і допустимих доказів, які б давали можливість встановити розмір вартості чистих активів ТзОВ "Дівочки-Сад" відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності на момент укладення кожного зі спірних договорів, а також співвіднести таку вартість із вартістю предмета відповідного правочину.
Саме на позивача, який посилається на порушення встановленого законом або статутом порядку вчинення значного правочину як на підставу своїх вимог, покладається обов`язок доведення відповідних обставин.
При цьому посилання позивача на те, що спірні договори у своїй сукупності становлять пов`язаний комплекс правочинів, саме по собі не звільняє його від обов`язку довести обставини, які дають підстави кваліфікувати їх як значні правочини у розумінні статті 44 зазначеного Закону.
Отже, передбачена частиною четвертою статті 44 Закону можливість кваліфікації кількох правочинів як значних не може застосовуватися без встановлення самого факту їх відповідності критеріям значного правочину. Таких обставин позивач належними доказами не довів.
Водночас суд вважає за необхідне розмежувати поняття значного правочину та недійсного правочину. 
Відповідно до ст. 44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", значний правочин є правочином, щодо якого законом або статутом товариства встановлено особливий порядок надання згоди на його вчинення залежно від визначених законом чи статутом критеріїв.
При цьому встановлення того, що правочин є значним, саме по собі не означає його недійсності. Значність правочину характеризує встановлений законом або статутом порядок прийняття рішення про його вчинення, тоді як недійсність правочину є правовим наслідком встановлення передбачених законом підстав для визнання такого правочину недійсним. 
Отже, висновок про те, що правочин є значним, та висновок про його недійсність не є тотожними юридичними висновками і перший із них не зумовлює автоматично другого. У зв`язку з цим навіть у випадку встановлення того факту, що спірні договори у своїй сукупності повинні оцінюватися як значний правочин або пов`язані значні правочини, саме по собі не є достатньою підставою для задоволення позову про визнання їх недійсними. 
Разом з тим у цій справі встановлення наведених обставин не має визначального значення для остаточного вирішення спору з огляду на обраний позивачем спосіб захисту.
Предметом заявленого позову є виключно вимоги про визнання спірних договорів недійсними. Вимог про застосування наслідків недійсності правочинів, передбачених статтею 216 ЦК України, позивачем не заявлено.
Водночас матеріалами справи підтверджується, що спірні договори виконані сторонами: майно передане відповідачу, а грошові кошти за нього сплачені позивачу.
За змістом частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права та інтересу. Спосіб захисту має відповідати змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та забезпечувати реальне поновлення порушеного права. 
Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім пов`язаних з його недійсністю, а кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання такого правочину.
Таким чином, у випадку виконання сторонами правочину його недійсність за загальним правилом породжує необхідність повернення сторонами одержаного на його виконання.
Однак позивач, заявляючи вимогу про визнання виконаних договорів недійсними, не заявив одночасно вимог про повернення майна, грошових коштів або застосування іншого способу захисту, який забезпечив би відновлення його майнового становища.
Отже, навіть у разі задоволення заявленої вимоги про визнання спірних договорів недійсними, саме по собі таке рішення не призвело б до повернення сторонами отриманого на виконання договорів та не усунуло б наслідків, на які позивач посилається як на порушення свого права.
Іншими словами, між заявленою позивачем вимогою та метою, якої він прагне досягти шляхом звернення до суду, відсутній необхідний правовий зв`язок: задоволення заявленої вимоги не забезпечує реального поновлення порушеного права. 
За таких обставин судова колегія констатує, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним.
При цьому суд не вправі самостійно змінити предмет позову, вийти за межі заявлених вимог або замість позивача обрати інший спосіб захисту, зокрема застосувати наслідки недійсності правочинів, якщо відповідні вимоги позивачем не заявлялися.
Відповідно до принципу диспозитивності саме позивач визначає предмет і підстави позову та спосіб захисту, який він просить застосувати, а суд вирішує спір у межах заявлених вимог. Отже, неефективність обраного позивачем способу захисту є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.
Суд апеляційної інстанції враховує, що позивач посилався також на обставини, які, на його думку, свідчать про недобросовісність відповідача, зокрема на пов`язаність осіб, які брали участь в укладенні договорів, характер відчуженого майна, його вартість та інші обставини. Такі доводи можуть мати значення при вирішенні питання про наявність матеріально-правових підстав для визнання правочину недійсним. 
Водночас їх значення не може розглядатися відірвано від способу захисту, який обрав позивач. У цій справі судом уже встановлено, що заявлений спосіб захисту не забезпечує реального поновлення порушеного права, а відтак, навіть встановлення недобросовісності відповідача, якщо така обставина буде доведена, не усуне неефективності самого способу захисту та не призведе до можливості задоволення заявлених позовних вимог. Так само встановлення добросовісності відповідача не є необхідним для відмови у позові, оскільки самостійною підставою для такої відмови є неефективність способу захисту. Отже, незалежно від того, який висновок буде зроблено щодо добросовісності або недобросовісності відповідача, це не може змінити результат розгляду саме заявлених позовних вимог.
З огляду на це суд апеляційної інстанції не встановлює висновку ні про добросовісність, ні про недобросовісність відповідача, оскільки такий висновок за встановлених обставин не має визначального правового значення для вирішення спору. Аналогічно не потребують остаточного встановлення інші обставини, які стосуються матеріально-правової обґрунтованості вимог про недійсність правочинів, якщо незалежно від їх встановлення позов у заявленому позивачем способі захисту задоволенню не підлягає. 
Суд апеляційної інстанції, на виконання вказівок Верховного Суду, дослідив обставини, що стосуються пов`язаності спірних договорів та їх значності, надав їм належну правову оцінку та встановив відповідні факти. 
Водночас необхідність дослідження певних обставин не означає обов`язку суду встановлювати всі інші обставини, якщо після їх дослідження встановлена самостійна правова підстава, яка виключає можливість задоволення заявлених позовних вимог. 
Інше тлумачення призвело б до необхідності встановлення судом усіх можливих елементів матеріально-правового складу недійсності правочину навіть у випадку, коли встановлена самостійна підстава для відмови у позові вже виключає можливість задоволення заявленої вимоги. 
Це не відповідало б ні принципу процесуальної економії, ні завданню господарського судочинства, оскільки встановлення обставин, які за конкретного способу захисту не можуть вплинути на результат спору, не має самостійного правового значення.
За таких обставин неефективність обраного позивачем способу захисту є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від встановлення інших обставин, на які позивач посилається як на підстави недійсності спірних договорів.
При цьому суд апеляційної інстанції не робить висновку про наявність або відсутність усіх матеріально-правових передумов недійсності спірних договорів, оскільки встановлення таких обставин не може змінити результат розгляду заявлених позовних вимог. Відтак, навіть за найбільш сприятливого для позивача припущення про доведеність обставин, на які він посилається як на підстави недійсності спірних договорів, позов у заявленому ним способі захисту не підлягає задоволенню, оскільки обраний спосіб захисту є неефективним. Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є правильним за результатом розгляду справи.
З огляду на те, що ТзОВ "Дівочки-Сад" заявлено позовні вимоги про визнання договорів купівлі-продажу недійсними без поєднання із відповідними позовними вимогами, передбаченими ч. 1 ст. 216, ст. 387, ч. 1, 3 ст. 1212 ЦК України, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що товариством вибрано спосіб захисту порушених прав, який не призведе до реального їх відновлення, а тому такі позовні вимоги задоволенню не підлягають.
В силу ст. 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами розгляду апеляційної скарги позивача, судова колегія дійшла висновку про те, що остання не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Житомирської області від 14.11.2025 у справі № 906/358/25 слід залишити без змін.
Щодо розподілу судових витрат колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.12.2025 було задоволено клопотання ТзОВ "Дівочки - Сад" про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення за результатами її розгляду.
За результатами первісного апеляційного перегляду постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.02.2026 апеляційну скаргу ТзОВ "Дівочки - Сад" на рішення Господарського суду Житомирської області від 14.11.2025 у справі № 906/358/25 залишено без задоволення; мотивувальну частину рішення суду першої інстанції змінено, шляхом викладення її в редакції цієї постанови; в іншій частині рішення Господарського суду Житомирської області від 14.11.2025 у справі № 906/358/25 залишено без змін; стягнуто з ТзОВ "Дівочки - Сад" в дохід Державного бюджету 14534, 40 грн судового збору за розгляд апеляційної скарги; доручено Господарському суду Житомирської області видати відповідний наказ.
Постановою Верховного Суду від 03.06.2026 постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.02.2026 у справі № 906/358/25 скасовано; справу № 906/358/25 передано на новий розгляд до Північно-західного апеляційного господарського суду. 
При цьому Верховний Суд зазначив, що розподіл судових витрат у справі, у тому числі судового збору за подання касаційної скарги, буде здійснено за результатами розгляду справи. 
Отже, постанова суду апеляційної інстанції від 12.02.2026, якою, зокрема, було вирішено питання про стягнення з товариства судового збору за подання апеляційної скарги, скасована Верховним Судом та не є чинною підставою для стягнення відповідної суми. Водночас відстрочення сплати судового збору, надане ухвалою суду апеляційної інстанції, не звільняло скаржника від його сплати, а лише відтерміновувало момент виконання відповідного обов`язку до ухвалення судового рішення за результатами апеляційного перегляду.
Відповідно до ч. 1. ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається, зокрема, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною четвертою цієї статті передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача, у разі задоволення позову - на відповідача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За результатами нового апеляційного перегляду судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Таким чином, остаточним результатом розгляду справи в суді апеляційної інстанції є залишення в силі рішення суду першої інстанції, яке позивачем оскаржувалося. 
За таких обставин судовий збір за подання апеляційної скарги, сплату якого було відстрочено до ухвалення постанови суду апеляційної інстанції, підлягає стягненню з позивача в дохід Державного бюджету України. При цьому зазначена сума судового збору підлягає стягненню саме на підставі цієї постанови, оскільки постанова суду апеляційної інстанції від 12.02.2026, якою первісно було вирішено питання про її стягнення, скасована постановою Верховного Суду від 03.06.2026.
Щодо судового збору за подання касаційної скарги колегія суддів зазначає, що його розподіл відповідно до прямої вказівки Верховного Суду у постанові від 03.06.2026 має бути здійснений за результатами остаточного розгляду справи.
Незважаючи на те, що касаційну скаргу товариства було задоволено частково та судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовано, за результатами нового апеляційного перегляду судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу товариства залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Отже, за результатами остаточного розгляду справи вимоги позивача, заявлені шляхом оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, задоволені не були. Враховуючи результат остаточного розгляду справи та положення статті 129 ГПК України, понесений ТзОВ "Дівочки - Сад" судовий збір за подання касаційної скарги залишається за товариством.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дівочки - Сад" залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Житомирської області від 14 листопада 2025 року у справі № 906/358/25 залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дівочки - Сад" (12340, Черняхівський р-н, Житомирська обл., село Дівочки, вулиця Тараса Шевченка, будинок 3, ЄДРПОУ 37684066) в дохід Державного бюджету 14534,40 грн судового збору за розгляд апеляційної скарги.
Видати наказ.
Господарському суду Житомирської області видати відповідний наказ. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.
Справу № 906/358/25 повернути Господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови складено "28" серпня 2026 року.

Головуючий суддя Тимошенко О.М. 

Суддя   Саврій В.А. 

Суддя   Крейбух О.Г.