ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" вересня 2026 р. справа № 300/5647/26
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_2 , позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, відповідач), в якому просить:
визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови у призначенні одноразової допомоги на сім`ю ОСОБА_1 у зв`язку з смертю ОСОБА_3 ;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити одноразову допомогу на сім`ю ОСОБА_1 у зв`язку із смертю ОСОБА_3 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 08.07.2026 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою щодо призначення одноразової допомоги на сім`ю у зв`язку із смертю сина ОСОБА_3 , який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві Товариства з обмеженою відповідальністю «Ескейп Сіті», що підтверджено актом спеціального розслідування нещасного випадку, що стався ІНФОРМАЦІЯ_2. Однак відповідач листом №0900/0308-8/40096 відмовив у призначенні одноразової допомоги на сім`ю відповідно до статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у зв`язку з відсутністю підтвердження факту проживання з загиблим ОСОБА_3 однією сім`єю. 
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.08.2026 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
21.08.2026 від Головного управління ПФУ в Івано-Франківській області надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого представник відповідача заперечує щодо задоволення позовних вимог. Так, зазначено, що Нормами Закону №1105 не визначено коло осіб, що належать до членів сім`ї потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві. Відповідно до частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Водночас відповідно до частини 1 статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. У позові ОСОБА_1 спирається на кровне споріднення при визначенні поняття «сім`я», проте в частині 4 статті 3 Сімейного кодексу України зазначено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, тобто кровне споріднення не може бути єдиним і визначальним фактором поняття «сім`я». У зв`язку з цим, ОСОБА_1 наголошувалося на тому, що Сімейний кодекс України не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї, але визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. До звернення ОСОБА_1 від 08.07.2026 долучено довідку про підтвердження спільного проживання з ОСОБА_3 від 07.07.2026, але Головне управління не наділене повноваженнями щодо визначення, які конкретно документи визнаються беззаперечним підтвердженням факту встановлення спільного проживання. Тому вирішення питання про належність, допустимість, достовірність і достатність таких документів визначається суду при їх оцінці. Таким чином, Головне управління може керуватися судовим рішенням щодо визначення кола осіб, які мають право на одноразову допомогу сім`ї у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві. У зв`язку із цим, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши докази і письмові пояснення, викладених у заявах по суті справи, встановив наступне.
ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 , який загинув внаслідок нещасного випадку на виробництві Товариства з обмеженою відповідальністю «Ескейп Сіті», що підтверджено актом спеціального розслідування нещасного випадку, що стався ІНФОРМАЦІЯ_2 о 13:30, затвердженого в.о. начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці 15.06.2026 (а.с. 19-33) та свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Тисменицькою міською радою 28.04.2026 (а.с. 34).
08.07.2026 ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою щодо призначення одноразової допомоги на сім`ю у зв`язку із смертю сина ОСОБА_3 , який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві ТОВ «Ескейп Сіті»
Листом відповідача від 15.07.2026 №0900/0308-8/40096 (а.с. 36-37) позивачу повідомлено про відмову у призначенні одноразової допомоги на сім`ю відповідно до статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у зв`язку з відсутністю підтвердження факту спільного проживання із загиблим ОСОБА_3 однією сім`єю, яка оформлена постановою від 15.07.2026 №9001-158814495-2026-1 (а.с. 38). 
Вважаючи таку відмову відповідача протиправною та такою, що порушує право на виплату одноразової допомоги, позивач звернулася до суду із даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне. 
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в редакції, чинній на момент врегулювання спірних правовідносин.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Статтею 173 Кодексу законів про працю України регламентовано, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №1105-XIV).
Розділом V Закону №1105-XIV врегульовані питання загальнообов`язкового державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.
Згідно з частиною першою статті 30 Закону №1105-XIV, страховими виплатами є грошові суми, які уповноважений орган управління виплачує застрахованій особі чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.
Відповідно до частини сьомої статті 30 Закону №1105-XIV, страхові виплати складаються із, зокрема, страхової виплати у встановлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого).
Частиною 5 статті 36 Закону України №1105-XIV передбачено, що у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату.
Відповідно до статті 37 Закону України №1105-XIV для призначення страхових виплат потерпілий або особи, які мають право на такі виплати у разі смерті потерпілого, подають до уповноваженого органу управління заяву (у паперовій або електронній формі) про призначення виплати (особисто або через уповноваженого представника) за формою, затвердженою правлінням Пенсійного фонду України. Заява в електронній формі подається через Єдиний державний вебпортал електронних послуг або вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України.
Заява може бути подана до Пенсійного фонду України у формі паперового документа.
Територіальні органи уповноваженого органу управління приймають рішення про призначення страхових виплат на підставі поданої в електронній або паперовій формі заяви та отриманих шляхом автоматизованого обміну наявними даними між інформаційно-комунікаційними системами органів державної влади, підприємств, установ, організацій: 1) акта розслідування нещасного випадку або акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами; 2) даних про встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності; 3) даних Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження особи, яка має право на виплати, та її походження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть потерпілого та інших актів цивільного стану, необхідних для призначення страхових виплат; 4) даних реєстру застрахованих осіб та реєстру страхувальників Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про працевлаштування, нараховану заробітну плату (дохід) і сплату страхових внесків та інших даних, необхідних для призначення виплат; 5) наявних даних Єдиного державного демографічного реєстру про реєстрацію місця проживання; 6) даних органів реєстрації про реєстрацію місця проживання; 7) даних Єдиної державної електронної бази з питань освіти про навчання; 8) даних Державного реєстру боржників про виплату аліментів; 9) даних Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб щодо статусу внутрішньо переміщеної особи; 10) даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
Потерпілий або особи, які мають право на страхові виплати, у разі відсутності необхідної інформації в державних реєстрах і базах даних мають право надати додаткові документи, необхідні для призначення страхових виплат.
Згідно з частиною першою статті 38 Закону №1105-XIV, територіальні органи уповноваженого органу управління розглядають справу про страхові виплати на підставі поданої в електронній або паперовій формі заяви потерпілого або заінтересованої особи і приймають відповідні рішення протягом 10 календарних днів, не враховуючи дня надходження зазначених документів.
Рішення оформляється постановою, в якій зазначаються дані про осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат на кожного члена сім`ї та їх строки або обґрунтування відмови у виплатах; до постанови додаються копії необхідних документів.
Стаття 39 вказаного Закону визначає підстави для відмови у здійсненні страхових виплат. Так, уповноважений орган управління відмовляє у здійсненні страхових виплат і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо:
1) потерпілий вчиняв дії, а також бездіяльність (приховування захворювань, невиконання рекомендацій лікаря), що сприяли настанню страхового випадку;
2) роботодавець, інші органи, що беруть участь у встановленні страхового випадку, або потерпілий надали уповноваженому органу управління завідомо неправдиві відомості про страховий випадок;
3) застрахована особа вчинила умисне кримінальне правопорушення, що призвело до настання страхового випадку.
Також уповноважений орган управління відмовляє у здійсненні страхових виплат і наданні соціальних послуг застрахованій особі, якщо нещасний випадок згідно з законодавством не визнаний пов`язаним з виробництвом.
Отже, Законом №1105-XIV визначений виключний перелік випадків, за яких може бути відмовлено у страховій виплаті.
Жодної з перелічених підстав відповідач у рішенні про відмову у здійсненні страхових виплат не зазначив.
Натомість, судом встановлено, що підставою для відмови позивачу у призначенні одноразової допомоги сім`ї потерпілого слугували висновки відповідача щодо відсутності документів, підтверджуючих спільне проживання позивача із загиблим ОСОБА_3 однією сім`єю.
Суд не погоджується з такими доводами з огляду на таке.
Згідно з довідкою від 07.07.2026 №128, виданою Чорнолізьким старостинським округом №12 Тисменицької міської ради, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживав раз ом з батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за однією адресою (а.с. 39). 
Крім того, в спірній постанові від 15.07.2026 №9001-158814495-2026-1 відповідачем самим вказано одну і ту ж адресу реєстрації та фактичного місця проживання як позивача, так і померлого ОСОБА_3 , а саме: АДРЕСА_1 (а.с. 38).
Суд зазначає, що під час вирішення питання щодо наявності права на отримання таких страхових виплат ключовим є встановлення факту проживання потерпілого із заявником однією сім`єю. Місце реєстрації проживання не є єдиним та безпосереднім доказом проживання заявника з потерпілим однією сім`єю на момент його смерті.
Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не містить визначення сім`ї та її членів.
Сімейний кодекс України є спеціальним законом, який має враховуватись при визначенні поняття сім`ї та її членів під час вирішення питання щодо наявності права на отримання допомоги передбаченої Законом №1105-XIV.
Частиною 2 статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Аналогічну правову позицію сформулював Верховний Суд у постанові від 22.04.2021 у справі №360/1239/19.
Критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.
Конституційний Суд України у рішенні від 03.06.1999 №5-рп/99 визначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.
Відповідно до частини 1 статті 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно з частиною шостою статті 29 Цивільного кодексу України фізична особа може мати кілька місць проживання.
Згідно з частиною 10 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Таким чином, зареєстроване місце проживання не є безумовним, єдиним та безпосереднім доказом проживання позивача з потерпілим однією сім`єю на момент його смерті.
Суд зазначає, що Закон №1105-XIV не містить вимоги щодо збігу зареєстрованого місця проживання усієї родини для отримання одноразової допомоги на сім`ю у разі смерті потерпілого, а невідповідність місця реєстрації не віднесена законодавцем до підстав для відмови в призначенні страхових виплат і наданні соціальних послуг застрахованому, вичерпний перелік яких наведено у статті 39 Закону № 1105-XIV.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22.04.2024 у справі №420/17371/22.
За такого правового регулювання, з урахуванням предмета спору та встановлених обставин, суд вважає, що надані позивачем докази є належними, підтверджують місце фактичного проживання позивача та його сина і є достатнім доказом проживання позивача з сином однією сім`єю.
При цьому, суд звертає увагу, що вищенаведені законодавчі положення свідчать, що у разі смерті потерпілого законодавець встановив коло осіб, які мають право, зокрема, на одноразові виплати, а саме допомогу сім`ї потерпілого (яка виплачується сукупно на сім`ю потерпілого).
З положень Закону №1105-XIV та Порядку призначення, перерахування та здійснення страхових виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 26.01.2024 №4-1 (далі - Порядок №4-1), слідує, що у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві членам його сім`ї виплачується одноразова грошова допомога у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату, та одноразова страхова виплата кожній особі, яка мала право на одержання утримання від потерпілого.
При цьому за наслідками розгляду відповідної заяви про призначення такої допомоги (за формою згідно з додатком 2 до Порядку №4-1) відповідачем має прийматися рішення про призначення страхових виплат або про відмову у таких виплатах з обґрунтуванням причин відмови.
Як судом вже встановлено, у спірних правовідносинах беззаперечним є факт родинних зв`язків між ОСОБА_1 (матір`ю) та ОСОБА_3 (сином), що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 35).
Також доказами, доданими до позовної заяви, підтверджується факт спільного проживання позивача з померлим сином однією сім`єю, що є достатньою підставою для висновку про наявність у них сімейних відносин та права на отримання страхових виплат у зв`язку зі смертю потерпілого внаслідок нещасного випадку.
З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що позивач має право на отримання одноразової допомоги як член сім`ї потерпілого, передбаченої частиною п`ятою статті 36 Закону № 1105-XIV, а тому відмова відповідача у призначенні такої соціальної виплати за наведених вище підстав є протиправною.
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно із нормами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Під час обрання способу відновлення порушеного права позивача, суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Обираючи належний спосіб захисту, суд вважає за необхідне визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Івано-Франківській області щодо відмови у призначенні одноразової допомоги на сім`ю ОСОБА_1 у зв`язку з смертю ОСОБА_3 , а також зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити одноразову допомогу на сім`ю ОСОБА_1 у зв`язку із смертю ОСОБА_3 .
Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 КАС України).
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку пенсійний орган не діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають до задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини 1 статті 132 цього Кодексу судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Таким чином, враховуючи, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення, то в силу вимог частини 1 статті 132, частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір у розмірі 1 331,20 грн.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:
позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ; для листування: АДРЕСА_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ 20551088, вул. С. Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити. 
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови у призначенні одноразової допомоги на сім`ю ОСОБА_1 у зв`язку з смертю ОСОБА_3 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ 20551088, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) призначити одноразову допомогу на сім`ю ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ; для листування: АДРЕСА_3 ) у зв`язку із смертю ОСОБА_3 .
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ 20551088, вул. С. Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ; для листування: АДРЕСА_3 ) сплачений судовий збір в розмірі 1 331 (одна тисяча триста тридцять одна) грн 20 коп. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.
Відповідачу рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».
Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя  /підпис/  Кафарський В.В.