ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2021/26 Справа № 173/2374/20 | | Суддя у 1-й інстанції -  ОСОБА_1  Суддя у 2-й інстанції -                 ОСОБА_2

ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
за участю секретаря ОСОБА_5 
прокурора ОСОБА_6 
обвинуваченого ОСОБА_7 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_8 , прокурора Жовтоводської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 13 березня 2026 року  у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019040430000458 відносно:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Миколаївка П`ятихатського району Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою освітою, працює трактористом у Філії "Вільногірський гірничо-металургійний комбінат" акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія", одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 272 КК України,-
ВСТАНОВИВ:

Вироком Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 13 березня 2026 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 272 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік з позбавленням права обіймати посади на підприємствах, установах чи організаціях, чи займатися діяльністю, що пов`язані з виконання робіт з підвищеною небезпекою строком на 1 рік.
На підставі ст. 75 Кримінального кодексу України звільнено ОСОБА_7 , від відбування призначеного покарання з випробуванням та встановити йому іспитовий строк 1 рік.
Згідно ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Запобіжний захід ОСОБА_7 не обирався.
Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про відшкодування морально шкоди - задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 200 000 (двісті тисяч) гривень 00 копійок, в задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. 
Відповідно до ст.100 КПК України вирішено долю речових доказів та судових витрат.
Після ухвалення вироку судом було виявлено описку від 01 квітня 2026 року, допущену у другому абзаці резолютивної частини вироку, яка полягала у помилковому зазначенні виду покарання «від відбування призначеного покарання з випробуванням» замість правильних «від відбування основного покарання з випробуванням».
Як встановлено судом, ОСОБА_7 , відповідно до наказу №39П від 01.01.2015 директора філії «Вільногірського гірничо-металургійного комбінату» Акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» (далі - «ВГМК» АТ«ОГХК») обіймає посаду тракториста відділення господарчих перевезень гірничотранспортного виробництва філії «ВГМК» АТ«ОГХК», розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Вільногірськ, вул. Степова, 1 та має посвідчення № 1441, що дає право на роботу в кар`єрі гірничотранспортного виробництва з відміткою щорічної перевірки знань з правил безпеки при пересуванні в кар`єрах ГТВ.
Таким чином, ОСОБА_7 був працівником підприємства, який, згідно вимог ст. 14 ЗУ «Про охорону праці» № 2695-ХІІ від 14.10.92, зобов`язаний:
- дбати про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку і здоров`я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства;
- знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту.
Так, 02.06.2019 року ОСОБА_7 заступив у денну зміну (з 08 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин) та згідно подорожнього листа № 10772 повинен був обслуговувати бульдозери до 11 години 00 хвилин, а далі працювати на дільниці гірничих робіт № 2 (ДГР№2).
Близько 15.00 години 02.06.2019 року ОСОБА_7 в телефонній розмові отримав від майстра гірничого ДГР №2 гірничотранспортного виробництва ОСОБА_10 завдання з відміткою в подорожньому листі на доставку товарно- матеріальних цінностей до екскаваторів ЕШ 10/50 господарчі №4 та №6 та ЕКГ 81 господарчий № 28. У зв`язку з тим, що найбільша заявка на товарно-матеріальні цінності надійшла від машиніста екскаватора ЕКГ 81 господарчий № 28, майстер ОСОБА_10 дав вказівку помічнику машиніста екскаватора ЕКГ 81 ..господарчий № 28 ОСОБА_11 їхати разом із трактористом ОСОБА_7 та супроводжувати його по території кар`єру з дотриманням правил безпеки, оскільки ОСОБА_11 , як помічник машиніста екскаватора та має право на отримання ТМЦ. Близько 16 години 20 хвилин 02.06.2019 року тракторист відділення господарчих перевезень ОСОБА_7 , керуючи трактором Т-150 (державний № НОМЕР_1 ), разом з помічником машиніста екскаватора ЕКГ ОСОБА_11 , виконуючи роботи з доставки товарно-матеріальних цінностей до екскаватора ЕШ 10/50 господарчий № 6, на території кар`єру № 7 АТ «ОГХК» філії «ВГМК», не переконавшись у тому, що екскаватор ЕШ 10/50 господарчий № 6 не працює, та не отримавши дозвіл на в`їзд від машиніста екскаватора ЕШ 10/50 господарчий № 6 ОСОБА_12 , заднім ходом заїхав за знак «Небезпечна зона» та зупинив, не вимикаючи двигун, трактор Т-150 у зоні дії ковша екскаватора ЕШ 10/50 господарчий № 6, на якому, відповідно до наряду, машиністом екскаватора ЕШ 10/50 господарчий № 6 ОСОБА_12 та помічником машиніста екскаватора ЕШ 10/50 господарчий № 6 ОСОБА_13 велись роботи з розкриву, видобування та завантаження гірничої маси в автотранспорт, які, відповідно до п.73 Переліку робіт з підвищеною небезпекою, затвердженого Наказом Держнагляд-охоронпраці України №15 від 26.01.2005, відносяться до робіт з підвищеною небезпекою.
В цей час, набравши ковшем гірничу породу, машиніст екскаватора ЕШ 10/50 господарчий № 6 ОСОБА_12 почав здійснювати поворот екскаватора ЕШ 10/50 господарчий № 6 по своїй осі у напрямку справа наліво і поніс ківш на розвантаження. При розвороті екскаватора, машиніст екскаватора ОСОБА_12 побачив трактор Т-150, який знаходився в зоні роботи екскаватора, та ввімкнув підйом ковша з метою, уникнення удару, але незважаючи на дії машиніста екскаватора, ківш зіткнувся з верхньою частиною кабіни трактора Т-150, в якій знаходились тракторист ОСОБА_7 та помічник машиніста екскаватора ОСОБА_11 . Внаслідок зіткнення, трактор впав на лівий бік, при цьому ОСОБА_11 частково випав з кабіни трактора і верхня частина його тіла опинилася між трактором та поверхнею ґрунту, внаслідок чого ОСОБА_11 були спричинені тілесні ушкодження не сумісні з життям.
Згідно висновку судово-медичного експерта №733-Е від 19.07.2019, причиною смерті ОСОБА_11 є сполучена травма тіла з порушенням анатомічної цілісності тіла не сумісної з життям (рана в лобній області справа, що проникає в порожнину черепу, багатоуламковий перелом кісток мозкового та - лицевого черепу з ушкодженням оболонок та речовини головного мозку, крововиливи в м`які тканини голови та під м`якими мозковими оболонками, переломи ребер справа - 1,2,3,4,5,6,7,8,9,10,11,12-го по дугоподібній лінії від лопатковій до середнє- пахвинній ліній в середній частині та до лопатковій в області 12-го ребра, перелом 3-го ребра по лопатковій лінії, переломи ребер справа - 2, 3, 4-го в області хрящових частин по грудинній лінії, переломи обох кісток правого передпліччя з обширною раною в середній треті, на відстані 17 см від променево-зап`ясного суглобу, садни на правій щоці, на переднє-зовнішній поверхні правого плеча, на задній поверхні правого плечового суглобу, на переднє-зовнішній поверхні лівого ліктьового суглобу, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя, в даному випадку викликані смерть - (п.п. 2.1.3. наказ № 6 МОЗ України від 17.01.1995). Пошкодження виникли внаслідок дії тупого твердого предмету, предметів з обмеженою контактуючою поверхнею, найбільш імовірно зі стисненням тіла, про що свідчить характер та локалізація пошкоджень. Пошкодження виникли прижиттєво, від яких практично відразу настала смерть. Виявлені тілесні ушкодження перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.
Згідно висновку судової інженерно-технічної експертизи з дослідження причин та наслідків порушень вимог безпеки життєдіяльності та охорони праці № 4092-19 від 30.09.2020, дії тракториста відділення господарчих перевезень гірничо-транспортного виробництва філії «ВГМК» АТ «ОГХК» ОСОБА_7 не відповідали вимогам статей 6, 14 Закону України «Про охорону праці» (№ 2692- XII від 14.10.1992); пункту 2.6 розділу VII Правил охорони праці під час розробки родовищ корисних копалин відкритим способом (затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України 13.02.2014 № 149); пунктів 11.3 і 51.1 Системи управління охороною праці (затвердженої наказом директора філії № 524 від 19.12.2018); пунктів 2.3.11 і 2.6 Робочої інструкції РІ 02-01-218 трактористу відділення з господарчих перевезень та спеціалізовано техніки дільниці спеціального та вантажно-пасажирського транспорту гірничотранспортного виробництва (затвердженої головним інженером ОСОБА_14 12.11.2018); 1.12 Інструкції з охорони праці № 67-(02-01)-17 для машиніста (тракториста) гусеничних і колісних тракторів, які працюють з навісним та причіпним обладнанням гірничотранспортного виробництва (затвердженої наказом директора № 262 від 11.08.2017), в частині того,' що працюючи 02.06.2019 в зміну з 08 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин не дбав про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку і здоров`я оточуючих людей в процесі виконання робіт з доставки товарно-матеріальних цінностей до екскаватора ЕШ 10/50, господарчий №6, керуючи трактором Т-150 не здійснив особистий контроль (самоконтроль) з охорони праці, а саме, не переконався в тому, що екскаватор ЕШ 10/50 господарчий № 6 не працює, не дочекався сигналу (дозволу) на в`їзд від машиніста екскаватора ЕШ 10/50, заднім ходом під`їхав ближче до екскаватора для завантаження товарно-матеріальних цінностей за знак «Небезпечна зона» - в зону дії ковша екскаватора ЕШ 10/50 господарчий № 6, і з технічної точки зору знаходилися в прямому причинно-наслідковому зв`язку з травмуванням помічника машиніста екскаватора ОСОБА_11 .
В досліджуваній виробничій ситуації тракторист відділення господарчих перевезень ОСОБА_7 мав технічну можливість запобігти настанню даного нещасного випадку, але нею не скористався.
Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 2 ст. 272 КК України, як порушення правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою на підприємстві, особою яка зобов`язана їх дотримувати, якщо воно спричинило загибель людини.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Потерпіла ОСОБА_8 просить вирок Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 13 березня 2026 року скасувати в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди та ухвалити в цій частині новий вирок, яким стягнути зі ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду у розмірі 500 000 (п`ятсот) тисяч грн, що відповідає характеру правопорушення, глибині моральних страждань потерпілої, принципам розумності, виваженості та справедливості.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог потерпіла зазначає, що судом не повно враховано та не було досліджено та прийнято докази у повній та достатній мірі, що була необхідна для розгляду справи та не погоджується з висновком щодо стягнення на її користь моральної шкоди у сумі 200000 грн.
Потерпіла вказує, що смерть чоловіка стала для неї та її дітей тяжкою та болісною утратою, яка щодня приносить смуток та тугу за найріднішою людиною і призводить до моральних страждань. Почуття радості від розмов та душевного тепла від зустрічей з батьком замінилися почуттями розпачу, розчарування життям та скорботи. Ці негативні почуття посилюються усвідомленням того, що вона та її діти вже ніколи не пізнають батьківської любові, не отримають підтримки та поради батька, який помер у зв`язку з нещасним випадком на підприємстві. Смерть рідної людини є невідновлюваною втратою, що спричиняє тривалі страждання та хвилювання. Моральна шкода, якої зазнала та продовжує зазнавати потерпіла, є глибокою, незворотною та щоденною, негативно позначається на її стані, зокрема проявляється головним болем, порушеннями сну, тривожністю та тривалою емоційною напругою. Також потерпіла наголошує на погіршення стану здоров`я після смерті чоловіка, що підтверджується виписками з індивідуальної амбулаторної карти.
Потерпілою надано достатню кількість доказів по справі, також додатково додає витрати на навчання молодшого сина ОСОБА_15 за період з 28.08.2023 року по 09.04.2026 року на суму 126 130,84 грн., однак вона не надає документи, які підтверджують щоденні витрати на проїзд та харчування сина ОСОБА_15 , але орієнтовно ці витрати за вказаний період становлять понад 100 000,00 грн. Зазначені суми значно перевищує суму встановлені вироком суду.
У зв`язку зі смертю на неї лягла тяжка відповідальність за дітей, у матеріальному та моральному плані. На підставі чого чого вона звернулась за захистом у судовому порядку, натомість держава у вигляді суду повністю знехтувала її правами та правами дітей.
Зазначає, що з моменту подання позовної заяви до ухвалення вироку минуло 1793 календарних дні (майже 5 років). Посилаючись на практику ЄСПЛ, вона вважає, що розгляд справи відбувався протягом надмірного строку не з її вини, а тому держава повинна була забезпечити ефективну організацію судового провадження. На думку потерпілої, внаслідок тривалого розгляду справи та інфляційних процесів вона фактично втратила 358 767,98 грн від заявленої до стягнення суми моральної шкоди.
Крім того, потерпіла вважає, що зменшення судом розміру відшкодування моральної шкоди з 500 000 грн до 200 000 грн не відповідає принципам справедливості, розумності та співмірності, нівелює реальний характер завданої шкоди, призводить до повторної моральної травматизації та порушує її право на ефективний судовий захист. Потерпіла також вказує, що грошова компенсація є еквівалентом моральної шкоди, а її розмір повинен хоча б наближено відповідати обсягу завданих страждань та забезпечувати відновлення порушеного стану потерпілої.
Прокурор в своїй апеляційній скарзі просить ухвалу Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 01 квітня 2026 року про виправлення описки у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 скасувати, вирок Дніпровського районного суду м. Кам`янського від 13 березня 2026 року скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у кримінальному правопорушенні, передбаченого ч. 2 ст. 272 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік з позбавленням права обіймати посади на підприємствах, установах чи організаціях, чи займатися діяльністю, що пов`язані з виконання робіт з підвищеною небезпекою строком на 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 , від відбування основного покарання з випробуванням та встановити йому іспитовий строк 1 рік.
Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що суд, звільняючи ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробуванням, без уточнення, якого саме (від основного покарання, або ж конкретно від позбавлення волі на строк 1 рік). Таке формулювання рішення суду об?єктивно свідчить про поширення дії ст. 75 КК України і на додаткове покарання, тобто на застосування звільнення від відбування покарання до додаткового покарання як позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, що прямо суперечить ст. 75 КК України.
Також, ухвалою Дніпровського районного суду м. Кам?янського від 01.04.2026 у даній справі виправлено описку - в резолютивній частині вироку замінено слова «На підставі ст. 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням та встановити йому іспитовий строк 1 (один) рік» на процесуально правильне формулювання «На підставі ст.75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_7 , від відбування основного покарання з випробуванням та встановити йому іспитовий строк 1 (один) рік».
Однак вважає, що таке виправлення не може вважатися опискою (технічною помилкою) і виходить за межі повноважень суду, передбачених ст. 379 КПК України.
Від захисника ОСОБА_16 надійшли заперечення, в яких він зазначає про безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційних скарг потерпілої ОСОБА_8 та прокурора ОСОБА_9 і просить відмовити в задоволенні апеляційних скарг в повному обсязі та залишити вироку суду без зміни. 
Позиції учасників судового провадження.
Прокурор апеляційну скаргу сторони обвинувачення підтримала, просила її задовольнити з підстав та мотивів, викладених в ній, також, підтримала апеляційну скаргу потерпілої.
Обвинувачений заперечував проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілої.
Захисник в судове засідання апеляційної інстанції не з`явився, надав клопотання про розгляд справи без його участі.
В судове засідання апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_8 не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату та час судового розгляду, про причини своєї неявки суд не повідомила, але її неявка, відповідно до приписів ч. 4 ст. 405 КПК не перешкоджає апеляційному розгляду.
Мотиви суду.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку учасників судового провадження, їх виступи в судових дебатах та з останнім словом обвинуваченого, перевіривши матеріали провадження в межах поданих апеляційних скарг, обговоривши їх доводи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, апеляційна скарга потерпілої підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, що передбачено ч. 1 ст. 404 КПК України.
Відповідно до ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно переглянути справу і ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Статтею 374 КПК України визначено, що у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Вимоги вищевказаних норм закону судом першої інстанції були виконані в повному обсязі.
Відповідно до положень ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Суд першої інстанції, із дотриманням закладених у зазначеній нормі закону завдань, провів стосовно ОСОБА_7 повний та неупереджений судовий розгляд, вимог кримінального процесуального законодавства України дотримався.
Доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 272 КК України учасниками кримінального провадження не оспорюються, а тому апеляційним судом не перевіряється.
Разом з тим, доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів вважає слушними.
Згідно з ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
Так, призначаючи ОСОБА_7 вид та міру покарання, судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 65 КК України враховано, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, у відповідності до ст. 12 КК України є тяжким, дані про особу обвинуваченого в сукупності, наслідки що настали, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що обвинуваченому слід призначити основне покарання в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 272 КК України з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади на підприємствах, установах чи організаціях, чи займатися діяльністю, що пов`язані з виконанням робіт з підвищеною небезпекою строком на 1 рік, а також про можливість його звільнення від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з іспитовим терміном строком на 1 рік.
Однак, при застосуванні ст. 75 КК України та звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, як слушно зазначає прокурор в апеляційній скарзі, судом першої інстанції допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Так, згідно вироку суду ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку 1 (одного) року не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.
Однак, відповідно до положень ч. 1 ст. 75 КК України, особа може бути звільнена лише від відбування покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі та позбавлення волі.
Згідно роз`яснень, зазначених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» слідує, що при призначені обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання не допускається.
Відповідно, звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за нормами ст.75 КК України та роз`яснень Пленуму суду не передбачено і не допускається.
Враховуючи передбачену законом можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 лише від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, а не від покарання в цілому, що погіршує становище обвинуваченого, в порівнянні з покаранням, призначеним оскарженим вироком, вирок суду першої інстанції, згідно з положеннями п. 3 ч. 1 ст. 407, п. 4 ч. 1 ст. 409, ч. 1 ст. 418 КПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку, а тому в цій частині вимоги апеляційної скарги прокурора підлягають задоволенню.
Термін призначеного судом додаткового покарання та тривалість іспитового строку, прокурором не оскаржується, разом з цим колегія суддів погоджується з доводами прокурора, що у зв`язку із тим, що ОСОБА_7 визнано винним у вчинені злочину у сфері безпеки виробництва під час робіт із підвищеною небезпекою, будучі відповідальним за безпечне проведення цих робіт, тому додаткове покарання необхідно призначити у виді позбавлення права обіймати посади, відповідальні за безпечне проведення робіт із підвищеною небезпекою.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що описка – це зроблена судом механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка в рішенні, яка допущена під час його письмово-вербального викладу (помилка у правописі, у розділових знаках, у написанні прізвищ та імен, адрес, зазначення дат та строків тощо), тоді як постановлена судом першої інстанції ухвала від 01 квітня 2026 року, якою виправлено описку у оскаржуваному вироку шляхом зазначення в резолютивній його частині про звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, не може вважатися опискою в розумінні ст. 379 КПК України, оскільки таким чином суд фактично змінив зміст та суть ухваленого судового рішення.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції - скасуванню в частині призначеного покарання
Щодо вирішення цивільного позову колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, відшкодування моральної шкоди може здійснюватися не тільки в силу договору, але й закону.
За ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 3 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації.
У ст. 129 КПК України встановлено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
У свою чергу, при вирішенні цивільного позову суд першої інстанції не дотримався наведених вимог КПК та ЦК України та зазначив що потерпіла звернулась до неналежного відповідача, всупереч нормі закону, зазначеній у ст. 1167 ЦК України, щодо обов`язку відшкодування шкоди особою, яка завдала моральну шкоду своїми діями.
Звертаючись до визначення обсягу немайнової шкоди, колегія суддів звертає увагу на конкретні обставини злочину, а саме те, що внаслідок злочинних дій обвинувачених настали непоправні наслідки у вигляді загибелі сина потерпілої, та що внаслідок цього вона зазнала значних моральних страждань.
На думку колегії суддів, цивільний позов потерпілої підлягає задоволенню та стягненню з ОСОБА_7 моральної шкоди в межах заявлених позовних вимог у розмірі 500 000 грн як особи, внаслідок безпосередніх дій якої настала смерть потерпілого яких зазнала потерпіла ОСОБА_8 та конкретних обставин справи, є обґрунтованою компенсацією за заподіяну моральну шкоду внаслідок вчинення обвинуваченими злочину, передбаченого ч. 2 ст. 272 КК України.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 420, 615 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 — задовольнити.
Апеляційну скаргу прокурора Жовтоводської окружної прокуратури ОСОБА_9 – задовольнити.
Вирок Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 13 березня 2026 рокувідносно ОСОБА_7 та ухвалу Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 01 квітня 2026 року про виправлення описки у цьому вирокускасувати в частині призначення покарання та вирішення цивільного позову.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 вважати засудженим за ч. 2 ст. 272 КК України на 1 (один) рік позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади на підприємствах, установах чи організаціях, чи займатися діяльністю, що пов`язані з виконання робіт з підвищеною небезпекою строком на 1 (один) рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку тривалістю 1 (один) рік роки.
Відповідно до ст. 76 КК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 такі обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади на підприємствах, установах чи організаціях, чи займатися діяльністю, що пов`язані з виконання робіт з підвищеною небезпекою на 1 (один) рік виконувати реально.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди задовольнити.
Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 500 000 грн (п`ятсот тисяч гривень) на відшкодування моральної шкоди.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Копію вироку негайно вручити прокурору та ОСОБА_7 .
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 3-х (трьох) місяців з дня його проголошення.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3