Справа № 739/1938/25
Провадження № 2/739/181/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року         м. Новгород-Сіверський
Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі: 
головуючого судді - Кочура О.О., 
при секретарі - Головня І.І., 
за участі: позивачки - ОСОБА_1 , 
представник позивачки - Костюченка В.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрікор Холдинг НС» про стягнення заборгованості з орендної плати та розірвання договору оренди землі,-                 ВСТАНОВИВ:
Позивачка ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Костюченка В.К. звернулася до суду із позовом, у якому просила стягнути з відповідача заборгованість за договором оренди земельної ділянки в сумі 3962,51 грн. та розірвати договір оренди земельної ділянки від 19 грудня 2019 року.
Позов мотивовано тим, що позивачка є власницею земельної ділянки площею 1,7957 га з кадастровим номером 7423685400:03:000:0097, цільове призначення якої – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Право власності підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 22 листопада 2016 року. 19 грудня 2019 року між сторонами укладено договір оренди земельної ділянки, який 07 жовтня 2020 року зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 38608376. Відповідно до пункту 9 договору розмір орендної плати становить 3352,86 грн. на рік. Згідно з пунктом 11 договору орендна плата здійснюється з урахуванням коефіцієнта індексації на поточний рік, а відповідно до пункту 12 договору підлягає сплаті до 31 грудня поточного року. Позивач зазначає, що орендна плата за 2023 та 2024 роки виплачена відповідачем із порушенням строків, установлених договором, та не в повному обсязі, оскільки при її нарахуванні не враховано індексацію, передбачену договором. Так, орендна плата за 2023 рік була виплачена лише 03 грудня 2024 року в сумі 4023,44 грн., тоді як, на думку позивача, з урахуванням індексації мала становити 5152,69 грн. Недоплата склала 1129,25 грн. Орендна плата за 2024 рік була виплачена лише у травні 2025 року в сумі 4023,44 грн. На думку позивача, з урахуванням індексації вона повинна була становити 5782,10 грн., а недоплата складає 1758,66 грн. Посилаючись на положення статей 526, 610, 625, 629, 651, 792 Цивільного кодексу України, статей 21, 22, 24, 25, 32 Закону України «Про оренду землі», статті 141 Земельного кодексу України, позивач просила стягнути суму недоплати, інфляційні втрати, три проценти річних та розірвати договір оренди.
Відповідач подав відзив, у якому не заперечував факту несвоєчасної виплати орендної плати, а також не заперечував щодо наявності двох випадків порушення строків її сплати. Разом із тим відповідач не погодився із порядком визначення розміру орендної плати, вважаючи, що пункт 11 договору передбачає застосування коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а не індексацію самої орендної плати із застосуванням індексів інфляції.
У відповіді на відзив позивач зазначила, що пункт 11 договору прямо передбачає індексацію орендної плати, а не нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Крім того, відповідно до абзацу третього статті 21 Закону України «Про оренду землі» обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше прямо не передбачено договором. На підтвердження своєї правової позиції позивач послалася на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 16 березня 2020 року у справі № 922/1658/19.
У судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 та її представник Костюченко В.К. підтримали позов з підстав зазначених в позовній заяві та просили його задовольнити.  Представник відповідача ТОВ «Агрікор Холдинг НС» у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило.          Заслухавши вступне слово сторони позивачки, дослідивши матеріали справи, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.   
Судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини оренди земельної ділянки, які виникли на підставі договору від 19 грудня 2019 року.
Факт належності земельної ділянки позивачу, факт укладення та державної реєстрації договору оренди, а також погоджений сторонами розмір орендної плати у сумі 3352,86 грн на рік сторонами не оспорюються.
Із банківських документів та відомостей Державного реєстру фізичних осіб – платників податків убачається, що орендна плата за 2023 рік фактично була виплачена лише 03 грудня 2024 року, тобто після спливу майже одинадцяти місяців із моменту настання встановленого договором строку виконання грошового зобов`язання.
Орендна плата за 2024 рік була виплачена відповідачем лише у травні 2025 року, тобто також після спливу строку, визначеного пунктом 12 договору.
Таким чином, судом установлено два окремих випадки прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання щодо сплати орендної плати.
Відповідно до статті 792 ЦК України відносини щодо оренди земельної ділянки регулюються законом.
Згідно зі статтями 1, 13, 21 Закону України «Про оренду землі» оренда землі є строковим платним користуванням земельною ділянкою, а орендар зобов`язаний сплачувати орендну плату в порядку та розмірі, визначених договором.
За приписами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених його змістом.
Частиною другою статті 25 Закону України «Про оренду землі» встановлено обов`язок орендаря своєчасно та у повному обсязі сплачувати орендну плату.
Отже, своєчасність та повнота внесення орендної плати є істотними обов`язками орендаря.
Судом встановлено, що відповідач допустив прострочення сплати орендної плати як за 2023, так і за 2024 роки. Зазначені обставини підтверджуються письмовими доказами, а також фактично не заперечуються відповідачем.
Спір між сторонами фактично виник лише щодо правильності визначення розміру орендної плати з урахуванням пункту 11 договору.
Відповідач вважає, що словосполучення «орендна плата здійснюється з урахуванням коефіцієнта індексації на поточний рік» необхідно розуміти як застосування коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
Суд із такими доводами не погоджується.
Пунктом 11 договору сторони прямо погодили індексацію саме орендної плати, а не нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
Відповідно до абзацу третього статті 21 Закону України «Про оренду землі» обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
Таким чином, закон встановлює загальне правило про індексацію орендної плати відповідно до індексу інфляції, якщо сторони не погодили інший порядок її визначення.
Укладений між сторонами договір не містить положень, які б передбачали застосування виключно коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земельної ділянки або виключали застосування індексів інфляції.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 16 березня 2020 року у справі №922/1658/19, у якій зазначено, що за відсутності в договорі спеціального застереження щодо застосування коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки землі орендна плата підлягає обчисленню із застосуванням індексів інфляції.
Відтак доводи відповідача про неправильне застосування позивачем індексів інфляції є необґрунтованими.
Разом із тим суд звертає увагу, що розрахунок, наведений у позовній заяві, містить окремі арифметичні неточності.
Так, при визначенні суми інфляційних втрат за 2023 рік позивач використовує показник 5162,59 грн., тоді як у розрахунку недоплати за цей самий період визначено розмір орендної плати 5152,69 грн..
Крім того, у позовній заяві містяться різні дати фактичної виплати орендної плати за 2024 рік (17 травня та 27 травня 2025 року), що впливає на точний розрахунок трьох процентів річних.
Водночас зазначені неточності не спростовують самого факту порушення відповідачем грошового зобов`язання та не впливають на встановлення обставин справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює не окремий розрахунок як такий, а всі подані сторонами докази у їх сукупності.
Перевіривши поданий позивачем розрахунок, суд приходить до висновку, що недоплата орендної плати за 2023 рік становить 1129,25 грн., а за 2024 рік — 1758,66 грн., що підтверджується умовами договору та застосуванням передбаченої ним індексації.
Також суд погоджується із тим, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України позивач має право на стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання.
З урахуванням установлених судом дат виникнення прострочення та фактичного виконання зобов`язання підлягають стягненню інфляційні втрати та три проценти річних, обчислені судом у межах заявлених позовних вимог.
Загальний розмір грошових вимог, який підлягає задоволенню, становить 3962,51 грн., оскільки ця сума не перевищує фактичний розмір встановленої судом заборгованості та відповідає межам позовних вимог.
Щодо вимоги про розірвання договору оренди суд зазначає таке.
Згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 Земельного кодексу України підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.
Частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено право орендодавця вимагати дострокового розірвання договору у разі невиконання орендарем своїх обов`язків.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2024 року у справі №918/391/23 зазначила, що систематичність означає неодноразове порушення обов`язку зі сплати орендної плати, а погашення заборгованості після звернення до суду саме по собі не позбавляє орендодавця права вимагати розірвання договору.
Судом установлено два самостійні випадки порушення відповідачем умов договору щодо строків та повноти внесення орендної плати — за 2023 та 2024 роки.
Більше того, відповідач фактично не заперечував цих обставин та не навів доказів існування поважних причин такого порушення.
За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідач допустив систематичне неналежне виконання свого основного договірного обов`язку, що відповідно до статті 32 Закону України «Про оренду землі», пункту «д» частини першої статті 141 Земельного кодексу України та статті 651 ЦК України є достатньою правовою підставою для дострокового розірвання договору оренди земельної ділянки.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Згідно зі статтями 76–81, 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також їх взаємний зв`язок у сукупності.
Оцінивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Позивачем доведено факт існування між сторонами договірних правовідносин, факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання щодо сплати орендної плати за 2023 та 2024 роки, а також факт її виплати без урахування передбаченої договором індексації.
Заперечення відповідача щодо відсутності обов`язку індексувати орендну плату з використанням індексів інфляції спростовуються умовами договору оренди, положеннями статті 21 Закону України «Про оренду землі» та правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 березня 2020 року у справі № 922/1658/19.
Два випадки несвоєчасної та неповної сплати орендної плати свідчать про систематичне порушення відповідачем свого основного договірного обов`язку, що відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 Земельного кодексу України, статті 32 Закону України «Про оренду землі» та правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 20 листопада 2024 року у справі № 918/391/23, є підставою для дострокового розірвання договору оренди.
При цьому суд враховує, що подальше погашення відповідачем заборгованості після настання строку виконання зобов`язання не усуває факту допущених порушень та не позбавляє орендодавця права вимагати розірвання договору.
Суд враховує правові висновки Верховного Суду щодо застосування пункту «д» частини першої статті 141 Земельного кодексу України.
Так, у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 зроблено висновок, що підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки є не лише повна несплата орендної плати, а й її систематична сплата не у повному розмірі, визначеному договором, оскільки таке виконання зобов`язання є неналежним у розумінні статті 610 ЦК України та порушує права орендодавця.
Аналогічний правовий підхід викладений у постановах Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі № 925/549/17, від 31 липня 2020 року у справі № 479/1073/18 та від 07 жовтня 2020 року у справі № 313/780/19, у яких зазначено, що систематичне внесення орендної плати не в повному обсязі є істотним порушенням договору оренди землі та може бути самостійною підставою для його розірвання.
Разом з тим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2024 року у справі № 918/391/23 звернула увагу на необхідність розмежування підстав розірвання договору оренди. Велика Палата зазначила, що систематична повна несплата орендної плати є підставою для розірвання договору відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 Земельного кодексу України, тоді як систематична часткова несплата (недоплата) орендної плати може бути підставою для розірвання договору відповідно до частини другої статті 651 ЦК України за умови, якщо таке порушення є істотним.
Вирішуючи цей спір, суд виходить із того, що відповідач протягом двох років поспіль не лише порушував строки внесення орендної плати, але й виплачував її у меншому розмірі, ніж передбачено договором, не здійснивши індексацію орендної плати, прямо передбачену пунктом 11 договору та статтею 21 Закону України «Про оренду землі». Таким чином, відповідач систематично допускав неналежне виконання свого основного договірного обов`язку.
З огляду на характер порушень, їх повторюваність, тривалість прострочення (майже одинадцять місяців за 2023 рік та близько п`яти місяців за 2024 рік), а також неповну виплату орендної плати, суд доходить висновку, що такі порушення є істотними, оскільки значною мірою позбавили позивача того, на що вона розраховувала при укладенні договору, а саме своєчасного та повного отримання плати за користування належною їй земельною ділянкою.
За таких обставин наявні передбачені частиною другою статті 651 ЦК України правові підстави для розірвання договору оренди землі, а факт погашення відповідачем заборгованості після спливу строків виконання зобов`язання не усуває допущених порушень і не позбавляє орендодавця права вимагати припинення договірних відносин.
Відповідно до статті 625 ЦК України позивач має право на відшкодування інфляційних втрат та стягнення трьох процентів річних як способу захисту права у разі прострочення виконання грошового зобов`язання.
Перевіривши наведені позивачем розрахунки, суд дійшов висновку, що окремі арифметичні неточності у позовній заяві не впливають на правильність висновку про наявність заборгованості та не змінюють меж заявлених позовних вимог. Враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу та те, що встановлений судом розмір належних до стягнення сум не є меншим за заявлений позивачем, суд вважає за можливе задовольнити вимогу про стягнення 3962 грн. 51 коп.
Оскільки позивач як особа з інвалідністю ІІ групи відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, судовий збір відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.
Керуючись статтями 4, 12, 13, 76–81, 89, 141, 258, 259, 263–265, 273 ЦПК України, статтями 526, 610, 625, 629, 651, 792 ЦК України, статтями 21, 25, 32 Закону України «Про оренду землі», пунктом «д» частини першої статті 141 Земельного кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрікор Холдинг НС» про стягнення заборгованості з орендної плати та розірвання договору оренди землі – задовольнити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрікор Холдинг НС» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором оренди земельної ділянки, інфляційні втрати та три проценти річних у загальному розмірі 3962 (три тисячі дев`ятсот шістдесят дві) гривні 51 копійка.
Розірвати договір оренди земельної ділянки площею 1,7957 га, кадастровий номер 7423685400:03:000:0097, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, укладений 19 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрікор Холдинг НС», зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07 жовтня 2020 року за № 38608376.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрікор Холдинг НС» судовий збір в сумі 1211 грн. 20 коп. в дохід держави.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Чернігівського апеляційного суду через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або справа розглянута без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Суддя О.О. Кочура