2/130/1257/2026
127/4948/26
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" липня 2026 р.   м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Заярного А.М.,
з участю секретаря судових засідань Мухи Р.П., 
представника позивача ОСОБА_1 , 
представника відповідача ОСОБА_2 , 
представника відповідача ОСОБА_3 ,
представника відповідача Костенко Ю.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_4 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Держави Україна в особі Вінницької обласної прокуратури, Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду,

УСТАНОВИВ:

Якименко Олексій Олексійович в інтересах ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Держави Україна в особі Вінницької обласної прокуратури, Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, в якому просив стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, грошові кошти в сумі 1 763 986,00 грн. 
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА.
17.03.2017 у кримінальному провадженні №12017020000000034 від 24.01.2017 ОСОБА_4 повідомлено про підозру за ч.2 ст.286 КК України – порушення ПДР, в результаті чого спричинено смерть ОСОБА_5 . 
Вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17.10.2018 у справі № 130/720/17, який залишено без змін ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15.04.2019, - ОСОБА_4 визнано винуватим за ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Строк відбуття покарання відраховувано з моменту затримання ОСОБА_4 для виконання вироку. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз у кримінальному провадженні в розмірі 2408 грн 36 коп. 
Адвокат та потерпіла оскаржили ці рішення – було відкрито касаційне провадження відповідно до ухвал Верховного Суду від 24.05.2019 та 28.05.2019. Постановою Верховного Суду від 24.03.2020 касаційні скарги захисника Якименка О.О. та потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково. Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 15.04.2019 щодо ОСОБА_4 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14.04.2021 апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката Якименка О.О. та потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково. Вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17.10.2018 щодо ОСОБА_4 скасовано, а кримінальне провадження № 12017020000000034, внесене в ЄРДР 24.01.2017, по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, закрито на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_4 в суді. 
Прокурор оскаржив це рішення - було відкрито касаційне провадження згідно ухвали Верховного Суду від 10.08.2021. Постановою Верховного Суду від 15.06.2022 касаційну скаргу прокурора задоволено частково. Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 14.04.2021 скасовано і призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23.09.2025 апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката Якименка О.О. та потерпілої ОСОБА_6 задоволено. Вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17.10.2018 щодо ОСОБА_4 скасовано, а кримінальне провадження №12017020000000034, внесене до ЄРДР 24.01.2017, про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, - закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_4 в суді. 
Прокурор оскаржив це рішення. Ухвалою Верховного Суду від 07.01.2026 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 23.09.2025, постановлену щодо ОСОБА_4 . 
На виконання вироку Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області ОСОБА_4 відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби з 20.06.2019 по 29.05.2020, що підтверджується довідкою про звільнення серії ПОЛ № 03192 та листом Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань МЮ від 2.06.2020. 
Отже, ОСОБА_4 незаконно перебував під слідством і судом з 17.03.2017 до 07.01.2026, тобто 105 місяців, із них 11 місяців відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби. 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 вважає, що йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у спричиненні моральних втрат і страждань, внаслідок обмеження його конституційних прав, а саме: тривалого (понад вісім років) незаконного перебуванням під слідством та судом, порушення нормальних життєвих зв`язків у зв`язку з необхідністю брати участь у слідчих діях та судовому розгляді як підозрюваний та обвинувачений, звертатись для отримання правової допомоги для реалізації права на захист. Це все негативно вплинуло на його репутацію, ускладнились відносини між знайомими, колегами по роботі та родичами, відношення оточуючих до нього як до злочинця принижувало його людську гідність. Особливо його моральні страждання загострилися, коли він 11 місяців відбував покарання в державній установі «Машівська виправна колонія (№9)». Для відбування покарання, його, як злочинця, затримали поліцейські та доставили спочатку в ізолятор тимчасового тримання, а потім в слідчий ізолятор і аж потім у виправну колонію. Це був шлях повного приниження людини, позбавлення або обмеження елементарних потреб та прав, одні страждання. Перебування в виправній колонії – це позбавлення своєї волі і примус виконувати волю чужу. Ним розпоряджалися як річчю. Він в наочну відчував себе рабом і переживав рабство, про яке знав лише з далеких шкільних років. Щодень позбавлення або обмеження елементарних потреб, примус дотримуватися режиму, розпорядку, позбавлення прав та будь-яких особистих можливостей, примусове виконання робіт та виконання розпоряджень інспекторів тощо. На кожному кроці – дають відчути, що ти злочинець і повинен тільки спокутувати і спокутувати свою вину і не задавати питань. Одна річ, коли це є наслідком своїх дій – знаєш і відчуваєш свою вину за скоєне і тоді дійсність виправної колонії переноситься легше. Але він не вчинив жодного злочину, те що сталося – це нещасний випадок, жодний із водіїв не міг навіть передбачити, що пішохід, йдучи по зимовій слизькій дорозі повз автомобіль, порівнявшись з заднім колесом, раптово посковзнеться і впаде стрімголов під заднє колесо автомобіля, який рухається. І він такого не міг передбачити, а йому за це три роки колонії. Його пояснення, пояснення адвоката, навіть, матері потерпілої, яка достеменно розібралася в ситуації та знайшла в себе християнську мужність і заявила, що він не винуватий у смерті її доньки - все проігноровано. Як якесь провалля. Тому для нього дійсність виправної колонії стала суцільними фізичними та душевними стражданнями. Це був період не як частина його життя, а як період мучення, катування, притім не знати для чого і чому. Він був повністю вирваний з усталеного його життя, від сім`ї, роботи. Повністю були припинені нормальні життєві зв`язки, які після звільнення потребували від нього додаткових зусиль до їх відновлення, адаптації до нормальних умов життя. Однак клеймо «зека» - відчувається завжди і скрізь, напевно це до кінця життя. Це все - душевні страждання. Тому моральна шкода в період незаконного перебування в установі виконання покарань десятикратно більша за моральну шкоду при перебуванні незаконно під слідством і судом без позбавлення волі. 
Просить відшкодувати йому моральну шкоду на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР. 
Аналіз наявних у справі доказів свідчить про те, що тривалість кримінального провадження державними органами щодо позивача поза розумним сумнівом призвела до його моральних страждань, зумовлених невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування та неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність та є підставою для відшкодування йому моральної шкоди у розмірі та порядку, встановленому Законом № 266/94-ВР. 
Положеннями статті 3 Закону № 266/94 ВР передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону № 266/94 ВР). 
Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. 
Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. 
Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. 
Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14- 4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20). 
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік», з 1 січня 2026 року мінімальна заробітна плата в Україні встановлена на рівні 8 647 грн на місяць. Моральна шкода в період незаконного перебування в установі виконання покарань десятикратно більша за моральну шкоду при перебуванні незаконно під слідством і судом без позбавлення волі (обґрунтовано вище). Таким чином розмір моральної шкоди з врахуванням вимог закону та практики Верховного Суду, глибини душевних страждань позивача, вимог розумності та справедливості становить 1 763 986, 00 грн. Розрахунок: незаконно перебував під слідством і судом з 17 березня 2017 року до 7 січня 2026 року, тобто 105 місяців, із них 11 місяців перебував в установі виконання покарань, тобто 94 місяці і 11 місяців; - 8 647 грн х 94 місяці = 812 816, 00 грн; - 86 470 грн (десятикратний розмір) х 11 місяців = 951 170, 00 грн. А всього - 1 763 986, 00 грн. 
Попередній (орієнтовний) розрахунок сум судових витрат: витрати на правничу допомогу (40 000 грн). 
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ВІДПОВІДАЧА. 
10.04.2026 від відповідача – Головного управління Національної поліції у Вінницькій області надійшов відзив на позов. Вважає даний позов безпідставним та необґрунтованим з наступних підстав. У кримінальному провадженні №12017020000000034 від 24.01.2017 ОСОБА_4 було повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 286 КК України у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, внаслідок якої загинула ОСОБА_5 . Вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17.10.2018 ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення та призначено покарання. В подальшому вирок був залишений без змін судом апеляційної інстанції. Надалі судові рішення неодноразово переглядалися судами апеляційної та касаційної інстанцій. За результатами останнього апеляційного розгляду ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23.09.2025 кримінальне провадження було закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Національну поліцію» поліція здійснює свою діяльність виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. 
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, порушенні нормального життєвого укладу та інших негативних наслідках. 
Відшкодування шкоди, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження передбачено частинами 1 та 2 ст. 1176 ЦК України на підставі Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду" (N 266/94-ВР). Право на відшкодування у випадку прийняття процесуальних рішень, вказаних у ст. 2 Закону, не є безумовним, а виникає лише за умови вчинення відносно громадянина наведених у ст. 1 Закону процесуальних дій, що обмежують права громадян, та за умови їх незаконності, яка має бути встановлена у належний спосіб. 
Аналіз наведених норм свідчить, що законодавством надається право на відшкодування шкоди, завданої лише та саме незаконними процесуальними рішеннями та діями органу, що здійснює оперативно-розшукові заходи, органу досудового розслідування, прокуратури та суду. 
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру». Проте вказана норма судом не застосована відповідно до її буквального змісту. За ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» моральна шкода відшкодовується у разі її наявності. 
Отже, закон не презюмує безумовну наявність моральної шкоди у передбачених ним як підстава для відшкодування випадках, а лише передбачає можливість її відшкодування, за умови, якщо вона була завдана, про що свідчить застосоване у нормі словосполучення «у разі». 
За змістом даної норми, відсутність моральної втрати виключає відшкодування моральної шкоди. Крім того, дана норма конкретизує поняття моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню на підставі цього Закону, визначаючи нею страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. 
Отже, необхідною умовою визначення наявності моральної шкоди є виникнення страждань саме внаслідок фізичного та психічного впливу. 
Позивачем не доведено, що він зазнав фізичного чи психічного впливу з боку органів досудового розслідування під час кримінального провадження. Не встановлено фактів фізичного та/чи психічного впливу на позивача під час кримінального провадження також і у ході розгляду справи у судах. 
Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. 
Наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки. Право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. 
Сам по собі факт закриття кримінального провадження за недоведеністю вини не свідчить про незаконність дій органів досудового розслідування, прокуратури чи суду, які на момент їх вчинення ґрунтувалися на наявних доказах та були визнані обґрунтованими судами першої та апеляційної інстанцій. 
Таким чином, вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди необґрунтовані, оскільки відсутній причинно-наслідковий зв`язок між законними процесуальними діями державних органів і будь-якою шкодою, яка нібито була завдана позивачу. Позивач не довів наявність сукупності умов, необхідних для покладення на державу обов`язку з відшкодування заявлених витрат, а позов є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. 
21.04.2026 відповідач - Державна казначейська служба України подав відзив на позов з яким не погоджується на підставі наступного. 
Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. 
Разом із тим, звертає увагу суду на наступну правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 09.02.2022 у справі №757/6203/21-ц, від 23.02.2022 у справі № 757/23994/20-ц, від 28.04.2022 у справі № 464/5200/19, згідно з якою відповідно до частини 2 статті 2 Цивільного кодексу України кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин. Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. 
У постановах від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22), від 21.08.2019 у справі № 761/35803/16-ц (пункт 33), від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц (пункт 28) Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді. Отже, відповідачем у справі про відшкодування шкоди має бути держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. 
Пунктом 101 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. 
Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідні органи державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди), а саме: Вінницька обласна прокуратура та Головне управління Національної поліції у Вінницькій області. 
Звертає увагу суд, що Казначейство, яке залучено до справи як відповідач, згідно зі своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не має фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Крім того, позивачем в установленому порядку не надано жодного належного, допустимого, достовірного доказу щодо наявності неправомірної поведінки відповідачів та спричиненої моральної шкоди, причино-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та шкодою, що в свою чергу виключає цивільну відповідальність за заподіяну моральну шкоду та вказує про відсутність підстав для її відшкодування. 
22.04.2026 відповідач - Вінницька обласна прокуратура подала відзив на позов, згідно якого просить відмовити у задоволенні позову з таких підстав. Позивач посилається на те, що 17.03.2017 в кримінальному провадженні № 12017020000000034 від 24.01.2017 йому повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 286 КК України – порушення ПДР, в результаті чого спричинено смерть ОСОБА_5 . Вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17.10.2018 у справі № 130/720/17, який залишено без змін ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15.04.2019, його визнано винуватим за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Строк відбуття покарання відраховано з моменту затримання позивача для виконання вироку. Стягнуто з позивача на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз у кримінальному провадженні в розмірі 2 408,36 гривень. Вирок сторонами провадження оскаржено неодноразово. Останньою ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23.09.2025 у справі № 130/720/17 вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17.10.2018 скасовано, а кримінальне провадження № 12017020000000034 від 24.01.2017 по обвинуваченню позивача у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді. Ухвалою Верховного Суду від 07.01.2026 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на зазначену ухвалу апеляційного суду. На виконання вироку Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області позивач відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби з 20.06.2019 по 29.05.2020. У зв`язку з відбуванням покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби позивач був звільнений з роботи у ТОВ «Статус дистрибьюшн» 03.07.2019 за п. 7 ст. 36 КЗпП України (набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено до позбавлення волі або до іншого покарання, що виключає можливість продовження даної роботи) та втратив заробітну плату протягом 11 місяців відбування покарання. 
Закриття кримінального провадження за реабілітуючими підставами, на думку позивача, свідчить про незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності, внаслідок чого він зазнав матеріальної шкоди, яку просить стягнути з держави. 
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч. 2 ст. 1176 ЦК України). 
Такі випадки встановлені Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (N 266/94-ВР). 
Відповідно до ст. 1 цього Закону (N 266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. 
При цьому право на відшкодування у випадку прийняття процесуальних рішень, вказаних у ст. 2 Закону (N 266/94-ВР), не є безумовним, а виникає лише за умови вчинення відносно громадянина наведених у ст. 1 Закону процесуальних дій, що обмежують права громадян, та за умови їх незаконності, яка має бути встановлена у належний спосіб. 
Сукупність наведених норм свідчить, що законодавством надається право на відшкодування шкоди лише у разі незаконності процесуальних рішень та дій органу, що здійснює оперативно-розшукові заходи, органу досудового розслідування, прокуратури та суду. 
У позові відсутнє посилання на встановлення незаконності дій органів досудового розслідування та прокуратури. 
Крім того, не можна розглядати дії органу досудового розслідування та прокуратури у даній справі апріорі як незаконні також з огляду на завдання кримінального провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 2 КПК України, засади кримінального провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 25 КПК України, та вимоги ст. 36, 94 КПК України. 
Прокурорами, які підтримували публічне обвинувачення в суді першої та апеляційної інстанції вимоги ст. 36 КПК України та наказу Офісу Генерального прокурора від 30.09.2021 № 309 «Про організацію діяльності прокурорів у кримінальному провадженні», не порушено, підстави для застосування заходів дисциплінарного впливу відсутні. 
Щодо змісту позовних вимог, позивач вказує, що незаконним перебуванням під слідством і судом з 17.03.2017 до 07.01.2026, тобто протягом 105 місяців, з яких 11 місяців він відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби, йому завдана моральна шкода. Строк перебування під слідством і судом позивачем обраховано неправильно, оскільки за дату закінчення цього періоду прийнята дата ухвали Верховного Суду від 07.01.2026, якою відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 23.09 2025. В той час, обвинувальний вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17.10.2018 скасовано, а кримінальне провадження № 12017020000000034 від 24.01.2017 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_4 ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23.09.2025, яка набрала законної сили у цей же день. Тому, перебіг строку перебування позивача під слідством і судом слід обраховувати з 17.03.2017 – дня оголошення підозри до 23.09.2025 – дня набрання законної сили ухвалою про закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КК України. Отже строк перебування позивача під слідством і судом становить 102 місяці. 
Позивач вказує, що моральна шкода полягає у спричиненні моральних втрат і страждань, внаслідок обмеження його конституційних прав, а саме: Тривалого (понад вісім років) незаконного перебування під слідством та судом, порушення нормальних життєвих зв`язків у зв`язку з необхідністю брати участь у слідчих діях та судовому розгляді як підозрюваний та обвинувачений.
Позивачем не надано доказів, що дії органів досудового розслідування, прокуратури щодо притягнення його кримінальної відповідальності вчинені з порушенням закону (є незаконними). 
Позивач не надає підтвердження існуванню таких фактів у його житті, зокрема, як та з ким ускладнились відносини, як змінилась його репутація, чим підтверджується така зміна, хто відносився до цього як до злочинця, у чому таке відношення полягало. 
Крім того, посилання на відношення як до злочинця не носить об`єктивного характеру, оскільки відповідно до ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Відповідно до ч. 5 ст. 17 КПК України поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. 
11 місяців позивач відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби з 20.06.2019 по 29.05.2020 на виконання вироку Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17.10.2018, який набрав законної сили згідно з ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15.04.2019. 
Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права: - кожен, хто був жертвою незаконного арешту чи тримання під вартою, має право на компенсацію, якій надано позовної сили (ч. 5 ст. 9); - коли будь-яку особу остаточним рішенням було засуджено за кримінальний злочин і коли винесений їй вирок був потім скасований або їй було даровано помилування на тій підставі, що якась нова чи нововиявлена обставина незаперечно доводить наявність судової помилки, то ця особа, котра зазнала покарання в результаті такого засудження, одержує компенсацію згідно з законом, коли не буде доведено, що зазначена невідома обставина не була свого часу виявлена виключно або частково з її вини (ч. 6 ст. 14). Частина 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (з протоколами) (Європейська конвенція з прав людини) має такий зміст: - кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування. 
Отже, наведені норми встановлюють право на отримання компенсації за таких умов: - арешт чи тримання під вартою мають бути незаконні (ч. 5 ст. 9 Пакту); - особу остаточним рішенням засуджено за кримінальний злочин, винесений їй вирок був потім скасований на підставі нової чи нововиявленої обставини, що незаперечно доводить наявність судової помилки (ч. 6 ст. 14 Пакту); - арешт або затримання здійснено всупереч положенням цієї статті (ч. 5 ст. 5 Конвенції).
Частина 1 ст. 5 Конвенції, встановлює право кожного на свободу та особисту недоторканність, за змістом якого нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом; b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом; c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення; d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу; e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг; f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції. 
Як викладено вище, позивач відбував покарання на підставі судових рішень, що набрали законної сили. 
Вирок, яким був засуджений позивач не є остаточним рішенням, скасованим на підставі нових (нововиявлених) обставин внаслідок виявленої судової помилки. Обвинувальний вирок відносно позивача, який набрав законної сили, скасовано рішенням суду касаційної інстанції в порядку судового контролю на підставі іншої оцінки касаційною інстанцією доказів, зібраних у справі. 
Позивач стверджує, що він зазнав приниження від затримання поліцейськими, утриманням в ізоляторі тимчасового тримання, в слідчому ізоляторі, у в виправній колонії, позбавлення або обмеження елементарних потреб та прав, страждання; під час перебування у виправній колонії позбавлений своєї волі і примушений виконувати волю чужу, розпорядження ним як річчю, відчуття себе рабом та переживанням рабства; щодень позбавлення або обмеження елементарних потреб, примус дотримуватися режиму, розпорядку, позбавлення прав та будь-яких особистих можливостей, примусове виконання робіт та виконання розпоряджень інспекторів тощо; на кожному кроці давали відчути, що він злочинець і повинен тільки спокутувати і спокутувати свою вину і не задавати питань. 
Позивач не вказує фактів та не надає доказів протиправного поводження щодо нього посадових осіб та/чи адміністрації ізолятора тимчасового тримання, слідчого ізолятора, виправної колонії та доказів оскарження ним таких дій. 
Доказів порушення гарантованих особі, що відбуває покарання, прав; доказів звернення до уповноважених осіб за захистом порушених прав, до прокурора, у порядку відомчого контролю, позивач не надає. 
Під час утримання ОСОБА_4 в державній установі «Вінницька установа покарань (№ 1)» (з 20.06.2019 по 03.08.2019) від нього та його захисника звернення щодо неналежних умов утримання, погіршення стану здоров`я та застосування відносно нього фізичного чи психологічного насильства не надходило. 
Позивач вказує, що період відбування покарання у виправній колонії став суцільними фізичними та душевними стражданнями, це був період мучення, катування. При цьому, зазначає, що «одна річ, коли це є наслідком своїх дій – знаєш і відчуваєш свою вину за скоєне і тоді дійсність виправної колонії переноситься легше. Але я не вчинив жодного злочину, те що сталося – це нещасний випадок, жодний із водіїв не міг навіть передбачити, що пішохід, йдучи по зимовій слизькій дорозі повз автомобіль, порівнявшись з заднім колесом, раптово посковзнеться і впаде стрімголов під заднє колесо автомобіля, який рухається. І я такого не міг передбачити, а мені за це три роки колонії. Мої пояснення, пояснення адвоката, навіть, матері потерпілої, яка достеменно розібралася в ситуації та знайшла в себе християнську мужність і заявила, що я не винуватий у смерті її доньки – все проігноровано». 
Моральну шкоду в період перебування в установі виконання покарань позивач визначив у десятикратно більшому розмірі за моральну шкоду при перебуванні під слідством і судом без позбавлення волі.
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік», з 01.01.2026 мінімальна заробітна плата в Україні встановлена на рівні 8 647 грн на місяць. 
Розмір моральної шкоди позивач визначив у сумі 1 763 986, 00 грн: - незаконне перебування під слідством і судом з 17.03.2017 до 07.01.2026, тобто 105 місяців, із них 11 місяців – в установі виконання покарань, тобто 94 місяці і 11 місяців; - 8 647 грн х 94 місяці = 812 816 грн; - 86 470 грн (десятикратний розмір) х 11 місяців = 951 170, грн. 
Такий розрахунок проведено без урахування вимог закону та релевантної судової практики. 
Як зазначено вище, період перебування позивача під слідством і судом, розпочавшись з 17.03.2017 – дня оголошення підозри, закінчився 23.09.2025 – днем набрання законної сили ухвалою про закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КК України та склав 102 місяці (постанова Верховного Суду від 30.03.2023 у справі № 308/12810/21 (провадження № 61-635св23). 
У постанові від 30.03.2023 у справі № 308/12810/21 (провадження № 61- 635св23) Верховний Суд вказав, що «аргументи касаційної скарги ОСОБА_1 про стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі 5 000 000,00 грн, яку він розрахував за кожне порушення у відношенні до нього під час перебування під слідством і судом окремо, є необґрунтованими, оскільки нормами спеціального закону - Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено критерії і спосіб, за якими визначається розмір моральної шкоди, завданої під час перебування особи під слідством і судом. За положеннями норм зазначеного Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається виходячи із сукупності незаконних дій, які призвели до заподіяння громадянину фізичних чи психологічних страждань, тобто в цілому за необґрунтоване кримінальне переслідування, що підтверджується, зокрема виправдувальним вироком суду». 
Отже, виокремлення періоду перебування в установі виконання покарань та проведення позивачем окремого розрахунку за цей період є безпідставним. 
За ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» моральна шкода відшкодовується у разі її наявності: «відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (ч. 5, 6 ст. 4 Закону). 
Отже, попри помилкове розуміння змісту Закону позивачем, Закон не презюмує безумовну наявність моральної шкоди у передбачених ним як підстава для відшкодування випадках, а лише передбачає можливість її відшкодування, за умови, якщо вона була завдана, про що свідчить застосоване у нормі словосполучення «у разі». 
За ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», згідно з якими «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру». 
Дана норма пов`язує поняття моральної шкоди із наслідками негативного фізичного чи психічного впливу. За змістом даної норми, відсутність моральної втрати виключає відшкодування моральної шкоди. 
Жодних передбачених законом доказів на підтвердження наявності моральної шкоди - письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків, позивачем не надано. 
Оскільки факт заподіяння моральної шкоди позивачем не доведений, отже відсутні підстави для її стягнення навіть у мінімальному розмірі, встановленому законом. 
Щодо витрат на правову допомогу у розмірі 40 000 грн, вважає їх необґрунтованими. 
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ, ЗАЯВИ ТА КЛОПОТАННЯ.
16.02.2026 позивач звернувся із цим позовом до Вінницького міського суду Вінницької області. 17.02.2026 ухвалою судді цього суду справу передано за підсудністю до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області. 16.03.2026 справа була розподілена між суддями. 18.03.2026 ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області відведено суддю Порощука П.П. 03.04.2026 ухвалою судді Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області Заярного А.М. відкрито провадження у справі. 
Підготовне провадження було закрите 26.05.2026. Розгляд справи по суті було призначено на 14.07.2026.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, окрім того просив стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 40 000 грн. 
Представники відповідачів подані відзиви підтримали, просили відмовити у задоволенні позову.
14.07.2026 суд у відкритому судовому засідання розглянув справу, провів дебати та оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення 09:00 22.07.2026.
ФАКТИЧНІ ОБСТВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ. 
17.03.2017 у кримінальному провадженні №12017020000000034 від 24.01.2017 ОСОБА_4 повідомлено про підозру за ч.2 ст.286 КК України – порушення ПДР, в результаті чого спричинено смерть ОСОБА_5 (а.с.9).
Вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17.10.2018 у справі № 130/720/17, який залишено без змін ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15.04.2019, - ОСОБА_4 визнано винуватим за ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Строк відбуття покарання відраховувано з моменту затримання ОСОБА_4 для виконання вироку. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз у кримінальному провадженні в розмірі 2408 грн 36 коп. (а.с.10-15 зворот). 
Адвокат та потерпіла оскаржили ці рішення – було відкрито касаційне провадження відповідно до ухвал Верховного Суду від 24.05.2019 та 28.05.2019 (а.с.16-17). 
Постановою Верховного Суду від 24.03.2020 касаційні скарги захисника Якименка О.О. та потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково. Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 15.04.2019 щодо ОСОБА_4 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції (а.с.18-20 зворот). 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14.04.2021 апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката Якименка О.О. та потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково. Вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17.10.2018 щодо ОСОБА_4 скасовано, а кримінальне провадження № 12017020000000034, внесене в ЄРДР 24.01.2017, по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, закрито на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_4 в суді (а.с.21-24). 
Прокурор оскаржив це рішення - було відкрито касаційне провадження згідно ухвали Верховного Суду від 10.08.2021 (а.с.25). 
Постановою Верховного Суду від 15.06.2022 касаційну скаргу прокурора задоволено частково. Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 14.04.2021 скасовано і призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції (а.с.26-31). 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23.09.2025 апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката Якименка О.О. та потерпілої ОСОБА_6 задоволено. Вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17.10.2018 щодо ОСОБА_4 скасовано, а кримінальне провадження №12017020000000034, внесене до ЄРДР 24.01.2017, про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, - закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_4 в суді (а.с.32-39). 
Прокурор оскаржив це рішення. Ухвалою Верховного Суду від 07.01.2026 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 23.09.2025, постановлену щодо ОСОБА_4 (а.с.40-41). 
На виконання вироку Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області ОСОБА_4 відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби з 20.06.2019 по 29.05.2020, що підтверджується довідкою про звільнення серії ПОЛ № 03192 та листом Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань МЮ від 2.06.2020 (а.с.42, 43). 
Вказані докази сторонами не заперечуються.
МОТИВИ СУДУ. НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД. 
За змістом положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди і відшкодування моральної (немайнової) шкоди. 
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. 
Органи досудового розслідування функціонують у складі поліції (п. 3 ч. 3 ст. 13 Закону України «Про Національну поліцію»). У відповідності до частини 3 статті 19 цього Закону, держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.
Відповідно до положень ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом. 
Частина 1 ст. 130 КПК України встановлює, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. 
Згідно із ч.2 ст.9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. 
Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. 
Положеннями частин 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. 
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду" (далі - Закон N 266/94-ВР).
Згідно з ст. 1 цього Закону N 266/94-В, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційноправові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у ч. 1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. 
Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 2 Закону N 266/94-В - право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає зокрема у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. 
Статтею 3 Закону N 266/94-В передбачено, що відшкодовуються наступні види шкоди: 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. 
Згідно статті 13 Закону N 266/94-В - питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12; Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством; Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. 
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
У постанові Верховного Суду від 17 вересня 2025 року у справі № 461/6351/23, провадження № 61-14106св24, суд веснував: що відповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Зазначене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Подібних висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 352/2255/19 (провадження № 61-11055св20). Апеляційний суд не врахував, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування необхідно виходити із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. 
У постанові Верховний Суд у від 22 травня 2024 року у справі № 757/30529/22 (провадження № 61-14820св23), суд веснував, що: Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94 ВР).
ВИСНОВКИ СУДУ.
Давши оцінку наявним у справі доказам, суд приходить до висновку, що позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди у зв`язку закриттям кримінального провадження через не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94 ВР). Також аналіз наявних у справі доказів свідчить про те, що тривалість кримінального провадження (102 місяці, з яких він 11 перебував під вартою) державними органами щодо позивача поза розумним сумнівом призвела до його моральних страждань, зумовлених невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування та неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність та є підставою для відшкодування йому моральної шкоди у розмірі та порядку, встановленому Законом № 266/94-ВР.
Строк кримінального провадження суд обраховує з 17.03.2017 (часу повідомлення про підозру ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 286 КК України) до 23.09.2025 - постановлення ухвали Вінницьким апеляційним судом про скасування обвинувального вироку Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17.10.2018 та закриття кримінального провадження № 12017020000000034 від 24.01.2017 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_4 , яка набрала законної сили у цей же день (23.09.2025). Отже строк перебування позивача під слідством і судом становить 102 місяці. 
Такий порядок обрахунку узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 30.03.2023 у справі № 308/12810/21 (провадження № 61- 635св23), згідно з якими період перебування під слідством і судом обмежується днем набрання законної сили виправдувальним вироком суду. Строк розгляду справи судом касаційної інстанції не входить у період перебування особи під слідством і судом, оскільки вважається, що особа перебуває під слідством і судом до набрання виправдувальним вироком законної сили, тобто за умови його оскарження в апеляційному порядку та залишення вироку без змін він набирає законної сили з моменту проголошення апеляційним судом відповідного судового рішення. З моменту набрання виправдувальним вироком законної сили позивач вважається таким, що реабілітований та позбавлений будь-яких обмежень у правах, а кримінальне переслідування відносно нього – завершеним. 
Як зазначено у Рішенні Європейського суду з прав людини «Справа Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого королівства» (Case of ABDULAZIZ, CABALES AND BALKANDALI), 1985 р., з огляду на її природу, моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Більш того, право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв, які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України.
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік», з 1 січня 2026 року мінімальна заробітна плата в Україні встановлена на рівні 8 647 грн на місяць. 
Тому, позивачеві ОСОБА_4 на підставі статті 13 Закону N 266/94-В підлягає відшкодуванню моральна шкода в розмірі 881994,00 грн (8647х102 місяці), яка да думку суду буде розумною, достатньою та справедливою, аби компенсувати усю глибину його моральних страждань, втрат та незручностей, яких позивач зазнав під час кримінального провадження відносно нього. 
При визначенні суми моральної шкоду, яка підлягає відшкодуванню ОСОБА_4 за 102 місяці перебування під слідством та судом, а також в установі відбування покарання, суд взяв до уваги, що під час досудового розслідування та суду, а також в період відбування покарання щодо ОСОБА_4 було дотримано вимог КПК України та КВК України, і доказів неправомірності дій посадових осіб щодо нього у цей період судом не встановлено, кримінальне провадження щодо нього було закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_4 в суді (що є принципом змагальності сторін), а не через, наприклад, незаконність дій органів досудового розслідування чи суду, фальсифікації доказів, тощо. 
Щодо залучення як відповідача Державної казначейської служби України, суд окремо звертає увагу на таке:
Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.
Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.
Конституційним Судом України у рішенні від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.
Згідно ч.2 ст. 2, ч.1 ст. 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до ч.2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
У Постанові Великої палати Верховного Суду від 27.11.2019 року (справа № 242/4742/16-ц) зазначено: з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (пункт 43). Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача (пункт 30).
Ураховуючи викладене, не є помилкою залучення до розгляду даної категорії судової справи ДКСУ як відповідача. 
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ МІЖ СТОРОНАМИ.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України документально підтверджені судові витрати позивача, понесені ним при подачі позовної заяви до суду підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Розмір витрат на правничу допомогу визначається згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.
Розмір витрат позивача на правничу допомогу підтверджується: ордером, договором про надання правничої допомоги від 09.02.2026, де у пункті 2.1. передбачено: «вартість допомоги (гонорар) за цим договором становить сорок тисяч гривень»; п. 2.2. «при тривалості розгляду справи та її складності – здійснюється доплата на підставі додаткових угод». 
Отже, підстави вважати, що розмір витрат на професійну правничу допомогу в даній справі є неспівмірним з обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову, відсутні.
Враховуючи викладене на користь позивача підлягають також стягненню 40 000,00 грн витрат на правову допомогу (а.с.7-8).
На підставі викладеного, керуючись статтями 3-13, 76-83, 89, 259, 263-265, 268, 280-281 ЦПК України, Суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково. 
Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, грошові кошти в сумі 881994,00 (вісімсот вісімдесят одна тисяча дев`ятсот дев`яносто чотири) грн та судові витрати на правничу допомогу в сумі 40 000,00 (сорок тисяч) грн. 
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 273 ЦПК України. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Сторони у справі: - позивач: ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );
Відповідач – Держава України в особі Державної казначейської служби України (місцезнаходження: 10601 м. Київ, вул. Бастіона, буд. 6, ЄДРПОУ 37567646);
Відповідач – Держава України в особі Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (місцезнаходження: 21050 м. Вінниця, вул. Театральна, 10, ЄДРПОУ 40108672);
Відповідач – Держава України в особі Вінницької обласної прокуратури (місцезнаходження: 21050 м. Вінниця, вул. Монастирська, 33, ЄДРПОУ 02909909).

Суддя Андрій ЗАЯРНИЙ