Справа № 154/2577/26  Провадження №33/802/907/26 | Головуючий у 1 інстанції:Мушкет О. О.
| Доповідач: Гапончук  В. В.

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2026 року місто Луцьк

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Волинського апеляційного суду Гапончук В.В., з участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , захисника Вінцюк Ю.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника Вінцюк Ю.Б. в інтересах ОСОБА_1 на постанову судді Володимирського міського суду Волинської області від 17 серпня 2026 року, 
В С Т А Н О В И В:
Вказаною постановою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, працюючого директором елеватора Іваничі, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1 000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування усіма видами транспортних засобів на строк 1 (один) рік.
Визначено стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 665 (шістсот шістдесят п`ять) грн. 60 коп. судового збору.
Згідно з постановою суду ОСОБА_1 визнано винним у тому, що він 18 червня 2026, о 23 год. 39 хв., по вул. Князя Василька в м. Володимир, Володимирського району, Волинської області керував електросамокатом Ninebot, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку проводився на місці зупинки транспортного засобу із застосуванням спеціального технічного приладу – алкотестера Драгер 6820. Стан алкогольного сп`яніння підтверджується висновком щодо результатів огляду, результати якого становить 0,56 проміле.
В поданій апеляційній скарзі захисник Вінцюк Ю.Б., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , не погоджується з постановою суду першої інстанції у зв`язку з її незаконністю та необґрунтованістю. Зазначає, що ОСОБА_1 не є суб`єктом вчинення адміністративного правопорушення за ст. 130 КпАП України, оскільки електросамокат, яким він керував, не є механічним транспортним засобом і не підлягає державній реєстрації, адже має потужність менше ніж 3кВт. Крім того матеріали справи не містять відомостей щодо правомірності зупинки ОСОБА_1 працівниками поліції, а на відеозаписі не зафіксовано вчинення першим будь-якого порушення ПДР, що слугувало б належною підставою для зупинки. 
Також звертає увагу, що ОСОБА_1 у зв`язку із своїм станом здоров`я фактично пересувається переважно за допомогою автомобіля, що робить посвідчення водія та можливість користування транспортним засобом необхідним для його повсякденного життя, забезпечення особистої мобільності, можливості самостійно вирішувати побутові й життєві питання.
Зважаючи на наведені обставини, вважає не доведеною вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України та просить оскаржену постанову скасувати, закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши ОСОБА_1 та його захисника Вінцюк Ю.Б., які апеляційну скаргу підтримали доходжу наступного висновку.
Відповідно до приписів ч. 7 ст. 294 КпАП України апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
За положеннями статей 245, 280 КпАП України при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд має повно, всебічно та об`єктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності та з`ясувати, чи було скоєно адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Судом вжито всіх заходів, передбачених КпАП України, для з`ясування питання, зокрема про наявність в діях  ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України, а тому вказаний вище висновок суду є правильним і повністю відповідає вимогам ст. 280 КпАП України.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення відповідно до ст. 251 КпАП України, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
При цьому, за положеннями ст. 252 КпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини справи, є безпідставними, оскільки у судовому засіданні суд першої інстанції дослідив всі докази, які наявні в матеріалах справи, надав їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України.
Факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом, а саме електросамокатом в стані алкогольного сп`яніння підтверджений наявними і дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема, й відеозаписом з бодікамер працівників поліції.
Так, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 696755 від 19.06.2026 та наявних в матеріалах справи доказів ОСОБА_1 після виявлення у нього ознак алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота та порушення мови, на пропозицію працівників патрульної поліції пройти огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку із застосуванням приладу Драгер на місці зупинки транспортного засобу погодився.Такий огляд ОСОБА_2 пройшов добровільно, результати його проведення не оскаржував, в медичний заклад для повторного огляду на стан сп`яніння їхати відмовився.
За результатами проведеного огляду у ОСОБА_1 встановлено показник 0,56 проміле, з чим водій погодився, та від керування транспортним засобом останній був відсторонений. Зазначені відомості узгоджуються з оформленим актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів та роздруківкою технічного засобу Drager Alcotest 6820. Також на відеозаписі зафіксовано висловлювання ОСОБА_1 про вживання пива і керування електросамокатом, зокрема (23:56:20 год) вказує, що проїхався 30 метрів.
Щодо доводів апелянта, що жодних вимог ПДР України ОСОБА_1 не порушував і рухався на електросамокаті, у зв`язку з чим він не є суб`єктом правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України, то останні є неспроможними з огляду на наступне.
Згідно Закону України від 24.02.2023 №2956-IX «Про деякі питання використання транспортних засобів, оснащених електричними двигунами, та внесення змін до деяких законів України щодо подолання паливної залежності і розвитку електрозарядної інфраструктури та електричних транспортних засобів» легкі електричні транспортні засоби, у тому числі електросамокати та електровелосипеди, є транспортними засобами.
Відтак, з моменту набуття чинності цим законом керування електросамокатом у стані алкогольного сп`яніння тягне за собою адміністративну відповідальність, установлену статтею 130 КпАП України.
Диспозиція цієї статті передбачає відповідальність за керування будь-яким транспортним засобом.
При цьому, законодавство не ставить визнання пристрою транспортним засобом у залежність від наявності посвідчення водія в особи, яка ним керує чи номерного знака транспортного засобу.
Таким чином, особа, яка керує електричним колісним транспортним засобом, в тому числі електросамокатом, є водієм транспортного засобу, а не іншою особою.
Також, у постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 127/5920/22 зазначено, якщо транспортний засіб приводився в рух за допомогою встановленого на ньому електричного двигуна для кваліфікації діяльності, пов`язаної з таким використанням засобу, характеристика як механічного транспортного засобу з урахуванням потужності електродвигуна, встановленого на ньому, значення не має.
Частина 1 ст. 130 КпАП України передбачає відповідальність, зокрема за керування транспортним засобом особою в стані сп`яніння. Отже, суб`єктом вказаного правопорушення є, зокрема, особа, яка керує транспортним засобом в стані сп`яніння. При цьому, вказана норма закону передбачає відповідальність осіб, які керують всіма транспортними засобами, а не лише механічними транспортними засобами та не розділяє транспортні засоби на механічні, електричні чи будь-які інші.
З урахуванням того, що Законом України «Про дорожній рух» передбачений обов`язок водіїв транспортних засобів, до категорії яких також відноситься електросамокат, не допускати випадків керування транспортним засобом у стані сп`яніння, суд зауважує на тому, що на таких водіїв також розповсюджується обов`язок, передбачений п.2.5 ПДР України щодо проходження на вимогу поліцейського медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також п. 2.9а щодо заборони керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, навіть з урахуванням того, що такий обов`язок закріплений в розділі ІІ ПДР України, який регулює права та обов`язки водіїв механічних транспортних засобів.
Позицію сторони захисту про те, що огляду на стан сп`яніння підлягають лише водії, транспортні засоби під керуванням яких були безпосередньо зупинені поліцейськими за порушення Правил дорожнього руху суд визнає хибною. Оскільки огляду на стан сп`яніння підлягають усі водії, щодо яких є докази керування ними транспортними засобами із ознаками певного виду сп`яніння, до яких, згідно із матеріалами справи, відноситься і ОСОБА_1 .
Слід зауважити, що дії працівників поліції щодо зупинки транспортних засобів під час воєнного стану носять превентивний характер, що відповідає вимогам ст. 31 ЗУ «Про національну поліцію».
Апеляційний суд вважає, що підстави зупинки та факт зупинки транспортного засобу не можуть впливати на вирішення питання про винність чи не винність особи у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України.
Отже, доводи захисника, викладені у апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження та загалом не впливають на правильність встановлених обставин у справі та не скасовують відповідальність ОСОБА_1 за порушення ним вимог п.2.9а ПДР України та вчинення ним даного адмінправопорушення.
Норми санкції ст. 130 КпАП України містять обов`язкову адміністративну відповідальність за скоєне правопорушення у вигляді як накладення штрафу, так і позбавлення права керування транспортними засобами. Альтернативи вибору у призначенні покарання норми ст. 130 КпАП України не містять і визначена законом санкція за вказане правопорушення за своєю правовою природою є імперативною.
Загальні засади призначення адміністративного стягнення визначені ст. 33 КпАП України не наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення - у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.
Тобто у цій справі ця функція за своєю правовою природою не є дискреційною, а є виключно імперативною, а відтак не потребує врахування та оцінки характеру вчиненого правопорушення, особи порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
При цьому Кодекс України про адміністративні правопорушення, на відміну від загальних положень КПК України, не передбачає накладення адміністративного стягнення більш м`якого, ніж передбачено законом.
Посилання захисника на те, що позбавлення права керування ОСОБА_1 негативно вплине на його повсякденне життя, можливість самостійно вирішувати побутові та життєві питання, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки вказане не спростовує факту вчинення ним інкримінованого адміністративного правопорушення.
Неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права при розгляді справи судом першої інстанції не встановлено, як не встановлено істотних порушень законодавства, що тягнуть зміну чи скасування постанови суду першої інстанції.
Відтак, всупереч доводам апеляційної скарги, висновки суду першої інстанції про встановлення вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України , ґрунтуються на підставі повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин справи.
Адміністративне стягнення ОСОБА_1 призначене в межах санкції ч. 1 ст. 130 КпАП України, у відповідності до положень ст. 33 КпАП України.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що оскаржена постанова суду, є законною та обґрунтованою, а тому підстави для її скасування відсутні, а апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.
На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КпАП України,
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу захисника Вінцюк Юлії Борисівни в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Володимирського міського суду Волинської області від 17 серпня 2026 року стосовно ОСОБА_1 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Волинського 
апеляційного суду        В. В. Гапончук