Справа № 367/3876/26
Провадження №2/367/5307/2026

РІШЕННЯ
Іменем України

22 липня 2026 року Ірпінський міський суд Київської області у складі: 
головуючого судді Мерзлого Л.В., 
секретаря судових засідань Колодезної В.В., 
за участі сторін: представників позивача Гончар А.В., Зеленської К.С., 
відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом Державного податкового університету до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та відшкодування витрат за житлово-комунальні послуги,-
ВСТАНОВИВ:
1. Хід провадження у справі
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 06.05.2026 відкрито провадження у цивільній справі за позовом Державного податкового університету до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та відшкодування витрат за житлово-комунальні послуги; ухвалою суду від 06.05.2026 задоволено клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення у справі та встановлено відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву відповідно до ч. 3 ст. 178 ЦПК України.
01.06.2026 відповідачем ОСОБА_1 подано відзив на позовну заяву з додатками, а також клопотання про витребування доказів у позивача. 14.07.2026 представником позивача подано клопотання про долучення до матеріалів справи платіжної інструкції № 812 від 10.06.2026 на суму 3 328,00 грн, що підтверджує сплату судового збору за подану позовну заяву.
Ухвалою суду від 08.06.2026 клопотання відповідача ОСОБА_1 про розгляд справи в порядку загального позовного провадження залишено без задоволення. Ухвалено перейти від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
У судовому засіданні 15.07.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення відповідно до частини першої статті 244 ЦПК України, оголошено, що рішення суду буде проголошено 22.07.2026 о 16:00 год.
2. Позиція позивача
Державний податковий університет (далі — Позивач, Університет) звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 (Відповідач 1), ОСОБА_2 (Відповідач 2), ОСОБА_3 (Відповідач 3), ОСОБА_4 (Відповідач 4) (далі разом — Відповідачі) на свою користь заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 27 137,11 грн, з яких: 17 379,91 грн — заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, 9 757,20 грн — заборгованість за спожиту електричну енергію, а також покласти на Відповідачів судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що є правонаступником Національного університету державної податкової служби України та власником (балансоутримувачем) 156-квартирного житлового будинку АДРЕСА_1 . Квартира АДРЕСА_2 у зазначеному будинку перебуває у спільній частковій власності Відповідачів, які фактично проживають у квартирі, споживають житлово-комунальні послуги та не відмовлялися від їх споживання, проте оплату наданих послуг не здійснюють. Відсутність письмового договору про надання комунальних послуг, на переконання Позивача, не звільняє Відповідачів від обов`язку оплати фактично спожитих послуг, а обов`язок співвласників нести витрати на утримання спільного майна є солідарним відповідно до ст. ст. 356, 358, 360 Цивільного кодексу України.
3. Позиція відповідачів (відзив на позовну заяву)
Відповідачі проти задоволення позову заперечили, подавши відзив на позовну заяву, в якому зазначили, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на таке.
Щодо порядку розгляду справи Відповідачі вказали, що дізналися про наявність справи в суді лише 25.05.2026 з моменту отримання поштового відправлення у відділенні Укрпошти, у зв`язку з чим просили поновити строк на подання відзиву, а також розглядати справу за правилами загального позовного провадження.
Щодо заборгованості за електропостачання (9 757,20 грн) Відповідачі зазначили, що Позивач не є ліцензованим постачальником електричної енергії (не має ліцензії НКРЕКП) і, відповідно, не наділений правом вимагати оплату за електричну енергію від власного імені. Крім того, Відповідач 1 за власний кошт замінив старий лічильник електричної енергії на новий двозонний, який був параметризований (протокол параметризації № 4963/270324 від 27.03.2024, наданий ТОВ «КОМПАНІЯ «ЛІНА ТД»), а показники цього лічильника, на думку Відповідачів, підтверджуються квитанціями про оплату послуг з електропостачання за 2024–2025 роки. Відповідачі вважають, що заявлена заборгованість виникла внаслідок облікової помилки Позивача (невірного врахування показників нового лічильника), а не внаслідок фактичної несплати, та що акт звірки взаєморозрахунків і односторонній розрахунок Позивача не є первинними бухгалтерськими документами і не можуть підтверджувати розмір заборгованості.
Щодо заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території (17 379,91 грн) Відповідачі вказали, що договір на відшкодування цих послуг між сторонами не укладався; попередній договір про відшкодування витрат діяв лише у попередній період і не охоплює спірний період; запропонований Позивачем у 2023 році проєкт договору «Про відшкодування витрат балансоутримувача» не містив погодженого порядку визначення фактичного обсягу споживання, у зв`язку з чим Відповідач 1 неодноразово (12.06.2023, 02.08.2023, 14.08.2023) звертався до Позивача з пропозиціями доопрацювати договір, проте відповідного реагування чи належного розгляду з боку Позивача не було. Відповідачі також послалися на те, що Позивач як балансоутримувач будинку фактично не виконує обов`язки з утримання та облаштування прибудинкової території (відсутність поточних ремонтів з 2007 року, прибирання місць загального користування, зовнішнього освітлення, неналежне обслуговування ліфта, безхазяйні тварини на прибудинковій території), а витрати на ремонт даху, електричного автомата та сходів мешканці, зокрема Відповідач 1, здійснювали за власний кошт, що підтверджується відповідними квитанціями. З огляду на це Відповідачі вважають, що Позивач позбавлений права вимагати оплату послуг, які фактично не надавалися або надавалися неналежної якості, а нарахування такої плати є, на їхню думку, отриманням майнової вигоди без достатньої правової підстави (ст. 1212 ЦК України). Відповідачі також зазначили, що калькуляція вартості послуг є, на їхню думку, необґрунтованою та складеною в односторонньому порядку без деталізації та первинних документів, що підтверджують фактичне понесення витрат.
На підставі викладеного Відповідачі просили суд: поновити строк подання відзиву; розглядати справу за правилами загального позовного провадження; відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за електропостачання у сумі 9 757,20 грн у зв`язку з її фактичною оплатою; відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за послугу з утримання та облаштування будинку у сумі 17 379,91 грн у зв`язку з фактичним ненаданням зазначених послуг; у задоволенні позову відмовити повністю; судові витрати покласти на Позивача.
4. Позиція позивача щодо заперечень відповідачів (відповідь на відзив)
Заперечуючи проти доводів відзиву, Позивач у своїх поясненнях та відповіді на відзив зазначив таке.
Щодо доводу про відсутність письмового договору Позивач вказав, що Відповідачі отримували житлово-комунальні послуги та не відмовлялися від їх одержання, у зв`язку з чим у них виник передбачений законом обов`язок сплатити кошти за фактично отримані послуги, а відсутність укладеного договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати таких послуг у повному обсязі. На підтвердження цієї позиції Позивач послався на постанову Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі № 6-2951цс15, постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 751/3840/15-4, а також постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 904/2238/17 та від 16.10.2018 у справі № 904/7377/17.
Щодо доводу про відсутність ліцензії НКРЕКП Позивач вказав, що Університет не здійснює продаж електричної енергії як самостійний постачальник та не підміняє собою ліцензованого постачальника, а лише розподіляє та відшкодовує вартість електричної енергії, придбаної ним за договорами з ТОВ «Київська обласна енергопостачальна компанія» — постачальником універсальних послуг, що має відповідну ліцензію. Обов`язок закладів освіти забезпечувати відповідними послугами користувачів, які приватизували приміщення у будинках на балансі цих закладів, прямо передбачений пп. 6 п. 7 постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 № 796, а тому відшкодування Відповідачами вартості спожитої електроенергії Університету як балансоутримувачу не є діяльністю з постачання електричної енергії, що потребує ліцензування, а є виконанням зобов`язання зі спільного утримання об`єкта електропостачання будинку.
У цьому зв`язку Позивач додатково зазначив, що Університет не є управителем багатоквартирного будинку у розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги», оскільки не є суб`єктом підприємницької діяльності, який за договором із співвласниками надає послугу з управління багатоквартирним будинком, а є автономним та самоврядним закладом вищої освіти — державною установою, що фінансується за кошти державного бюджету і належить до сфери управління Міністерства фінансів України (підпункт 1.1 пункту 1 Загальних положень Статуту Державного податкового університету, затвердженого наказом від 07.03.2023 № 118). Відтак, на переконання Позивача, посилання Відповідачів на статтю 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» щодо погодження ціни послуги управління багатоквартирним будинком, а також на Порядок інформування споживачів про намір зміни цін/тарифів на комунальні послуги з обґрунтуванням такої необхідності, затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 05.06.2018 № 130, є безпідставними, оскільки дія зазначених норм поширюється на управителів багатоквартирних будинків та виконавців комунальних послуг, якими Університет не є.
Щодо параметризації нового лічильника Позивач зазначив, що заміна та параметризація приладу обліку здійснені Відповідачем 1 в односторонньому порядку, без погодження з Університетом як балансоутримувачем та без внесення відповідних змін до порядку розрахунків, який на момент виникнення спірної заборгованості (04.2024–12.2025) не був змінений за згодою сторін; доказів підписання двостороннього акта введення нового приладу обліку в експлуатацію для цілей розрахунків з Позивачем матеріали справи не містять. Позивач також вказав, що надані Відповідачами квитанції підтверджують оплату спожитої електроенергії безпосередньо постачальнику універсальних послуг за показниками власного лічильника Відповідачів, тоді як спірна заборгованість у розмірі 9 757,20 грн нарахована за іншою складовою — відшкодуванням частки Відповідачів у вартості електроенергії, спожитої на утримання спільного майна будинку (місць загального користування), розрахованої за методикою, погодженою в кошторисах Університету, а тому, на переконання Позивача, надані Відповідачами докази оплати не спростовують наявність заявленої заборгованості, оскільки стосуються різних складових нарахувань.
Розвиваючи цей довід, Позивач пояснив, що Університет як споживач здійснює розрахунки з постачальником універсальних послуг на підставі показань загальнобудинкового приладу обліку, який не передбачає диференціації тарифів за часовими зонами, а тому одностороннє встановлення Відповідачем 1 двозонного лічильника та його параметризація не тягнуть виникнення в Університету права розраховуватися з постачальником електроенергії за диференційованим (двозонним) тарифом щодо цього конкретного житлового приміщення; зміна тарифної моделі здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про ринок електричної енергії» та Правилами роздрібного ринку електричної енергії, а не шляхом одностороннього встановлення приладу обліку окремим співвласником.
Щодо доводів про неналежне утримання будинку Позивач визнав окремі зауваження мешканців щодо якості обслуговування, проте зазначив, що звернення мешканців розглядалися Університетом (копії відповідей Позивача на звернення від 30.08.2023, 04.03.2024, 19.06.2024, 13.08.2024, 13.02.2025 наявні в матеріалах справи), а поодинокі недоліки в обслуговуванні не є підставою для повного звільнення Відповідачів від оплати нарахованих послуг за відсутності рішення уповноваженого органу про зменшення розміру плати чи проведеної в установленому законом порядку перевірки якості послуг. Крім того, Позивач звернув увагу, що надані Відповідачами фотознімки не містять відомостей щодо дати, часу та місця їх створення, не дозволяють встановити, ким саме вони були виготовлені та за яких обставин, а також чи відображають вони стан будинку саме у період, за який заявлено позовні вимоги, а тому не можуть достовірно підтверджувати обставини, на які посилаються Відповідачі, і не спростовують факту здійснення Позивачем витрат на утримання будинку. Факт надання послуг з прибирання та санітарного утримання прилеглої території за адресою: АДРЕСА_1 , на переконання Позивача, підтверджується службовою запискою начальника служби утримання майнового комплексу Університету від 05.06.2026 вх. № 176/05-08, згідно з якою відповідні роботи виконуються двірниками Університету, оплата праці яких здійснюється за рахунок коштів Університету та передбачена його кошторисом у складі видатків на господарське обслуговування й утримання об`єктів.
Розмір плати за послуги з утримання будинку та прибудинкової території визначений на підставі рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 27.08.2015 № 190 та кошторисів, затверджених наказами Університету від 15.12.2023 № 1690 і від 26.08.2024 № 1102, які на час пред`явлення позову ніким не оскаржені й не скасовані, тому є чинними та обов`язковими для застосування. Пояснюючи порядок формування такої вартості, Позивач послався на Постанову Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 № 796 «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися закладами освіти, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності» та Порядок надання платних послуг державними та комунальними навчальними закладами, затверджений спільним наказом Міністерства освіти і науки України, Міністерства економіки України та Міністерства фінансів України від 23.07.2010 № 736/902/758 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 30.11.2010 за № 1196/18491), відповідно до пункту 2.1 розділу ІІ якого встановлення вартості платної послуги здійснюється на базі економічно обґрунтованих витрат, пов`язаних з її наданням. На підставі зазначених актів наказом Університету від 15.12.2023 № 1690 було встановлено вартість послуг з облаштування та утримання будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 11,28 грн з ПДВ за 1 кв.м житлової площі для мешканців першого поверху, а наказом від 26.08.2024 № 1102, у зв`язку з підвищенням тарифу на електроенергію та збільшенням розміру мінімальної заробітної плати з 01.04.2024, з 05.09.2024 встановлено оновлену вартість зазначених послуг.
Заперечуючи проти доводу про необґрунтованість калькуляції, Позивач зазначив, що надані ним кошториси та калькуляції містять окремі розрахунки складових вартості послуг, зокрема витрат на оплату праці та нарахування на заробітну плату, придбання матеріалів та інвентарю, поточний ремонт будинку, оплату електроенергії місць загального користування та інші витрати, безпосередньо пов`язані із зазначеною послугою, з додатками, що деталізують перелік матеріалів і порядок визначення витрат. Позивач звернув увагу, що Відповідачі, заявляючи про завищення цін на товари та послуги, їх невідповідність ринковим показникам і штучне формування вартості, не надали жодного альтернативного розрахунку, доказу ринкової вартості відповідних товарів чи послуг або іншого документа на підтвердження цих тверджень, у зв`язку з чим, на переконання Позивача, такі доводи є власними припущеннями Відповідачів, що суперечить наведеним ними ж положенням частини шостої статті 81 та частини першої статті 89 ЦПК України щодо неприпустимості обґрунтування доказування припущеннями.
Позивач також зазначив, що неодноразові звернення Відповідача 1 щодо укладення індивідуального договору про відшкодування витрат балансоутримувача не завершилися підписанням договору з вини жодної зі сторін остаточно не встановлено, однак, за позицією Позивача, це не звільняє Відповідачів як фактичних споживачів послуг від обов`язку відшкодовувати документально підтверджені витрати Університету на утримання спільного майна будинку відповідно до статей 356, 358, 360 ЦК України.
Щодо клопотання Відповідача про витребування доказів Позивач заперечив проти його задоволення, зазначивши, що Відповідач не конкретизував, які саме обставини не можуть бути встановлені на підставі наявних у справі доказів та які саме документи мають вирішальне значення для розгляду справи, а фактично поставив питання про витребування невизначеного кола документів (договорів, актів наданих послуг, рахунків, показників приладів обліку тощо) за тривалий період без належного обґрунтування необхідності цього для вирішення спору про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, а не перевірки фінансово-господарської діяльності Університету в цілому. Позивач вказав, що договори, укладені Позивачем із постачальником електроенергії, регулюють правовідносини між сторонами таких договорів і не встановлюють ані факту користування Відповідачами житлово-комунальними послугами, ані обсягу їхніх зобов`язань, ані розміру заборгованості, заявленої до стягнення, при цьому Відповідачі не є стороною зазначених договорів. До матеріалів справи, за твердженням Позивача, вже долучено договори про постачання електричної енергії, укладені між Університетом і ТОВ «Київська обласна енергопостачальна компанія», заяви-приєднання до них щодо об`єкта за адресою: АДРЕСА_1 , а також розрахунки спожитої електричної енергії із зазначенням обсягів споживання та нарахувань за відповідні розрахункові періоди; вартість же послуг з утримання будинку та прибудинкової території визначається на підставі затверджених кошторисів і тарифів, а не окремих первинних бухгалтерських документів щодо кожного співвласника, у зв`язку з чим витребування додаткових документів, на думку Позивача, не є необхідним для встановлення обставин справи та призведе лише до затягування її розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи (у тому числі надані у складі відзиву, відповіді на відзив та долучені сторонами документи), оцінивши їх у сукупності, суд дійшов таких висновків.
Щодо клопотання про поновлення строку на подання відзиву та порядку розгляду справи суд зазначає, що відзив подано представником Відповідачів у межах розумного строку з моменту, зазначеного ними як дата ознайомлення зі справою (25.05.2026), а тому наявні підстави для поновлення процесуального строку на його подання і долучення відзиву до матеріалів справи. Питання про порядок розгляду справи (за правилами спрощеного чи загального позовного провадження) вирішується судом окремою ухвалою з урахуванням характеру спору та клопотання Відповідачів.
Щодо клопотання Відповідача ОСОБА_1 про витребування доказів суд зазначає, що предметом даного спору є стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, а не перевірка фінансово-господарської діяльності чи бухгалтерського обліку Позивача в цілому. Відповідачем не конкретизовано, які саме обставини, що входять до предмета доказування, не можуть бути встановлені на підставі вже наявних у справі доказів, а заявлене клопотання фактично спрямоване на витребування всієї первинної бухгалтерської документації Позивача за тривалий період без належного обґрунтування її необхідності для вирішення спору. Оскільки договори, укладені Позивачем з постачальником електричної енергії, регулюють правовідносини сторін цих договорів і самі по собі не встановлюють ні факту користування Відповідачами житлово-комунальними послугами, ні розміру заявленої заборгованості, а необхідні для розгляду справи докази (договори про постачання електроенергії, заяви-приєднання, розрахунки спожитої електроенергії, кошториси та накази про встановлення вартості послуг) вже долучені до матеріалів справи, суд погоджується з доводами Позивача про відсутність підстав для витребування додаткових документів та вважає, що таке витребування призвело б лише до необґрунтованого затягування розгляду справи.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 , перебуває у спільній частковій власності Відповідачів; будинок, у якому розташована квартира, перебуває на балансі Позивача, який є правонаступником Національного університету державної податкової служби України. Відповідно до ч. 1 ст. 356, ст. 358, ст. 360 ЦК України співвласник зобов`язаний брати участь у витратах на утримання спільного майна пропорційно своїй частці, незалежно від того, хто фактично вчиняє дії, спрямовані на утримання такого майна.
Суд також враховує, що відсутність укладеного між сторонами письмового договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не звільняє Відповідачів, які фактично отримували такі послуги та не відмовлялися від їх одержання, від обов`язку оплатити фактично спожиті послуги у повному обсязі. Такий правовий висновок узгоджується з усталеною судовою практикою, зокрема висловленою у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі № 6-2951цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 751/3840/15-4, а також постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 904/2238/17 та від 16.10.2018 у справі № 904/7377/17, а тому суд відхиляє доводи Відповідачів про безпідставність позовних вимог з мотивів відсутності письмового договору.
Щодо заборгованості за електропостачання суд враховує, що обов`язок Відповідачів відшкодовувати вартість електричної енергії, спожитої на забезпечення функціонування спільного майна будинку, ґрунтується не на договорі постачання електричної енергії між Позивачем і Відповідачами (яким Позивач і не є, оскільки не має статусу постачальника), а на солідарному обов`язку співвласників відшкодовувати балансоутримувачу документально підтверджені витрати останнього за договорами з ліцензованим постачальником універсальних послуг. У зв`язку з цим довід Відповідачів про відсутність у Позивача ліцензії НКРЕКП суд відхиляє як такий, що ґрунтується на неправильному розумінні предмета спірних правовідносин, оскільки Позивач не здійснює продаж електроенергії, а розподіляє між співвласниками витрати на її придбання для спільних потреб будинку. Суд також враховує, що Університет, будучи автономним та самоврядним закладом вищої освіти — державною установою, яка фінансується за кошти державного бюджету і належить до сфери управління Міністерства фінансів України, не є управителем багатоквартирного будинку у розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та суб`єктом підприємницької діяльності з надання послуги з управління багатоквартирним будинком, а тому положення статті 10 зазначеного Закону щодо погодження ціни послуги управління та Порядку інформування споживачів про намір зміни цін/тарифів на комунальні послуги, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 05.06.2018 № 130, на які посилаються Відповідачі, до спірних правовідносин не застосовуються.
Разом з тим суд звертає увагу, що надані Відповідачами докази — протокол параметризації лічильника № 4963/270324 від 27.03.2024 та квитанції про оплату спожитої електроенергії за показниками власного лічильника — стосуються оплати Відповідачами електроенергії безпосередньо постачальнику універсальних послуг за індивідуальним споживанням у квартирі, тоді як предметом спірного нарахування у розмірі 9 757,20 грн є частка Відповідачів у витратах на електроенергію, спожиту на утримання спільного майна будинку (місць загального користування). Оскільки ці нарахування стосуються різних об`єктів обліку та не є тотожними, подані Відповідачами докази оплати не спростовують по суті заявлений Позивачем розрахунок заборгованості. Суд також враховує, що розрахунки з постачальником універсальних послуг здійснюються Університетом на підставі показань загальнобудинкового приладу обліку, який не передбачає диференціації тарифів за часовими зонами, а одностороннє встановлення та параметризація Відповідачем 1 двозонного лічильника без погодження з Позивачем як балансоутримувачем і без дотримання порядку зміни тарифної моделі, визначеного Законом України «Про ринок електричної енергії» та Правилами роздрібного ринку електричної енергії, не тягнуть виникнення права на застосування диференційованого тарифу у внутрішніх розрахунках з Університетом, а тому доводи Відповідачів у цій частині суд вважає недоведеними.
Щодо заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території суд враховує, що розмір плати за такі послуги визначений на підставі рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 27.08.2015 № 190 та кошторисів, затверджених наказами Позивача від 15.12.2023 № 1690 і від 26.08.2024 № 1102, сформованих відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 № 796 та Порядку надання платних послуг державними та комунальними навчальними закладами, затвердженого спільним наказом Міністерства освіти і науки України, Міністерства економіки України та Міністерства фінансів України від 23.07.2010 № 736/902/758, на базі економічно обґрунтованих витрат, пов`язаних із наданням послуги, які на час розгляду справи не скасовані та не визнані протиправними в судовому порядку.
Доводи Відповідачів про неналежне надання окремих послуг (освітлення, прибирання, ремонт) підтверджені фотофіксацією та зверненнями мешканців, однак суд зазначає, що надані Відповідачами фотознімки не містять відомостей про дату, час і місце їх виготовлення та не дозволяють достовірно встановити, чи відображають вони стан будинку саме у спірний період, а тому не можуть самі по собі спростовувати факт надання послуг та здійснення Позивачем відповідних витрат. Факт надання послуг з прибирання та санітарного утримання прилеглої території додатково підтверджується службовою запискою начальника служби утримання майнового комплексу Університету від 05.06.2026 вх. № 176/05-08, згідно з якою такі роботи виконуються двірниками Університету за рахунок його коштів. Крім того, чинним законодавством, зокрема Законом України «Про житлово-комунальні послуги», передбачений спеціальний порядок фіксації факту надання послуг неналежної якості (складення акта-претензії за участю виконавця послуги, перерахунок вартості послуг у порядку, визначеному договором чи законодавством) та оскарження розміру тарифів, яким Відповідачі за встановлений період не скористалися повною мірою, а відповідного рішення про зменшення розміру плати чи визнання тарифу необґрунтованим в судовому чи іншому встановленому порядку матеріали справи не містять. Понесення Відповідачами окремих власних витрат на ремонт даху, електричного автомата та сходів, підтверджене відповідними квитанціями, може бути підставою для окремого відшкодування цих витрат Відповідачам чи заліку в рахунок майбутніх платежів у окремому провадженні, однак саме по собі не спростовує обов`язку Відповідачів здійснювати поточну оплату нарахованих за затвердженим кошторисом послуг з утримання будинку та прибудинкової території в цілому.
Щодо доводів Відповідачів про необґрунтованість калькуляції вартості послуг суд враховує, що надані Позивачем кошториси та калькуляції містять окремі розрахунки складових вартості послуг (оплата праці та нарахування на неї, придбання матеріалів та інвентарю, поточний ремонт будинку, оплата електроенергії місць загального користування тощо) з відповідними деталізуючими додатками, тоді як Відповідачі, заявляючи про завищення цін та штучне формування вартості послуг, не надали жодного альтернативного розрахунку, доказу ринкової вартості відповідних товарів чи послуг або іншого документа на підтвердження цих тверджень. Відповідно до частини шостої статті 81 та частини першої статті 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому суд вважає зазначені доводи Відповідачів недоведеними.
Суд також враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідачі не надали висновку відповідного контролюючого органу, акта фіксації надання послуг неналежної якості, складеного в порядку, визначеному законодавством про житлово-комунальні послуги, або рішення суду про визнання нарахувань Позивача необґрунтованими, а тому наявні у справі докази в сукупності не спростовують здійсненого Позивачем розрахунку заборгованості.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Оскільки обов`язок з оплати житлово-комунальних послуг за спірною квартирою є спільним для всіх співвласників незалежно від того, хто з них фактично вчиняє дії, спрямовані на утримання спільного майна, суд дійшов висновку, що стягнення заборгованості підлягає здійсненню солідарно з усіх Відповідачів.
За встановлених обставин суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, підтвердженими належними і допустимими доказами та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, а заперечення, викладені у відзиві на позовну заяву, — недоведеними та такими, що підлягають відхиленню з підстав, викладених вище.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено повністю, а судовий збір у розмірі 3 328,00 грн сплачено Позивачем відповідно до платіжної інструкції № 812 від 10.06.2026, зазначена сума підлягає стягненню з Відповідачів на користь Позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 104, 316, 318, 320, 356, 358, 360, 509, 526, 901, 903, 1212 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 5, 7, 12, 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. ст. 12, 13, 76, 81, 89, 141, 178, 259, 263–265 Цивільного процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:
Позов Державного податкового університету до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та відшкодування витрат за житлово-комунальні послуги — задовольнити.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Державного податкового університету (код ЄДРПОУ 44550814) заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 27 137 (двадцять сім тисяч сто тридцять сім) грн 11 коп.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Державного податкового університету судовий збір у розмірі 3 328 (три тисячі триста двадцять вісім) грн 00 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 22.07.2026.
Позивач: Державний податковий університет (код ЄДРПОУ 44550814, адреса: Київська обл., Бучанський р-н, м. Ірпінь, вул. Університетська, 31).
Відповідачі: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_4 )

Суддя:       Л.В. Мерзлий