ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" вересня 2026 р. Справа№ 910/6136/26
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Тищенко О.В.
суддів: Сибіги О.М. 
Мальченко А.О. 

без повідомлення учасників справи
розглянувши апеляційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури на ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.06.2026

у справі №910/6136/26 (суддя Погрібна С.В.)

за позовом Заступника керівника Київської міської прокуратури Даракчі Олександра Георгійовича
в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України
до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Контейнерні Технології"
2) Головного мобільного рятувального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій
про визнання недійсним пункту договору та стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Заступника керівника Київської міської прокуратури Даракчі Олександра Георгійовича в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Контейнерні Технології» (далі - відповідач 1) та до Головного мобільного рятувального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій (далі - відповідач 2) про визнання недійсним п. 3.1 Договору про здійснення закупівлі за державні кошти від 18.08.2022 № 356, укладеного між Мобільним рятувальним центром швидкого реагування та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «РОБОТЕНКС», в частині включення до ціни договору суми податку на додану вартість у розмірі 348 150,00 грн та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Контейнерні Технології» на користь Міністерства внутрішніх справ України безпідставно збережених коштів податку на додану вартість у розмірі 348 150,00 грн, що сплачені за вищезазначеним Договором.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.06.2026 вказану позовну заяву залишено без руху, надано позивачу час на усунення недоліків. 
12.06.2026 прокурором подано до суду заяву про усунення недоліків.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.06.2026 у справі №910/6136/26 позовну заяву та додані до неї документи повернуто Заступнику керівника Київської міської прокуратури Даракчі Олександру Георгійовичу.
Не погоджуючись з прийнятою ухвалою суду першої інстанції, заступник керівника Київської міської прокуратури 29.06.2026 звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, сформованою в системі «Електронний суд» 26.06.2026, у якій просить суд скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.06.2026 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вказав, що місцевий господарський суд, не повно та не об`єктивно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому, на думку скаржника, така ухвала прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню.
Зокрема, скаржник зазначив, що повертаючи позовну заяву прокурору у цій справі, суд першої інстанції допустив порушення фундаментального принципу верховенства права та правової визначеності, а також доступу держави до правосуддя. Так, ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.06.2026 у справі №910/6136/26 позовну заяву заступника керівника залишено без руху та надано п`ятиденний строк для усунення її недоліків з огляду на відсутність відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету учасників справи, а також реквізитів рахунку позивача в банку, небанківському надавачі платіжних послуг та належним чином засвідченого документу, який підтверджує наявність такого рахунку.
Водночас суд першої інстанції, отримавши заяву прокурора про усунення недоліків позовної заяви від 12.06.2026 та фактично погодившись з усуненням прокурором виявлених недоліків повернув позовну заяву з іншої підстави, а саме через відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави, що є порушенням.
Крім того, як зазначає скаржник, судом першої інстанції порушено норми статті 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» з огляду на помилковість висновку про відсутність у прокурора підстав для представництва прокурором інтересів держави у цій справі. При цьому, як зазначає скаржник, прокурором обґрунтовано в позові «виключність випадку», як це передбачено ст. 131-1 Конституції України, та зазначено з наданням відповідних доказів, що уповноважений орган відповідних заходів на захист інтересів держави не вжив.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/6136/26 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Тищенко О.В. судді: Мальченко А.О., Сибіга О.М. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.07.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Київської міської прокуратури на ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.06.2026 у справі №910/6136/26. Призначено до розгляду апеляційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури на ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.06.2026 у справі №910/6136/26 без повідомлення (виклику) учасників справи.
14.07.2026 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Головного мобільного рятувального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив оскаржувану ухвалу Господарського суду міста Києва залишити без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідач у відзиві зазначає, що прокурор, обґрунтовуючи апеляційну скаргу, стверджує, що обставини його представництва інтересів держави є безумовно виключним випадком, оскільки уповноважений орган не вживає заходи щодо захисту інтересів держави, а стягнення безпідставно отриманих товариством державних коштів безумовно кореспондується з захистом державних інтересів та є підставою для виконання прокурором конституційних повноважень з представництва. Проте, як зазначає відповідач, Київська міська прокуратура, виявивши «порушення» у господарських відносинах між відповідачами, мала можливість звернутися до відповідача-2 з вимогою вжити заходів для усунення цих порушень, однак таких дій не вчинила, a відразу звернулася з позовною заявою до Господарського суду міста Києва.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 №133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 №2119-ІХ, зі змінами, внесеними Указом Президента України від 18.04.2022 №259/2022, затвердженим Законом України від 21.04.2022 №2212-ІХ, Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 №2263-ІХ, Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 №2500-ІХ, Указом Президента України від 07.11.2022 №757/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 №2738-ІХ, Указом Президента України від 06.02.2023 №58/2023, затвердженим Законом України від 07.02.2023 №2915-IX, Указом Президента України від 01.05.2023 №254/2023, затвердженим Законом України від 02.05.2023 №3057-IX, Указом Президента України від 26.07.2023 №451/2023, затвердженим Законом України від 27.07.2023 №3275-IX, Указом Президента України від 06.11.2023 №734/2023, затвердженим Законом України від 08.11.2023 №3429-IX, Указом Президента України від 05.02.2024 №49/2024, затвердженим Законом України від 06.02.2024 №3564-ІХ, Указом Президента України від 06.05.2024 №271/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 08.05.2024 №3684-IX, Указом Президента України від 23.07.2024 №469/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України №3891-IX, Указом Президента України від 28.10.2024 №740/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України №4024-IX, Указом Президента України від 14.01.2025 №26/2025 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України №4220-IX від 15.01.2025, Указом Президента України від 15.04.2025 №235/2025 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 16.04.2025 № 4356-IX, Указом Президента України від 14.07.2025 №478/2025 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 15.07.2025 №4524-IX, Указом Президента України від 20.10.2025 №793/2025 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 21.10.2025 №4643-IX, Указом Президента України від 12.01.2026 №40/2026 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 14.01.2026 №4757-IX, Указом Президента України від 27.04.2026 №342/2026 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 28.04.2026 №4857-IX, Указом Президента України від 13.07.2026 № 596/2026 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 14.07.2026 №4928-IX продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 02 серпня 2026 року строком на 90 діб, тобто до 31 жовтня 2026 року.
В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).
Колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд справи у розумний строк, застосувавши ст. ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Згідно з ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При цьому, частиною 7 вказаної статті визначено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Колегією суддів враховано, що ціна поданого позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2026.
Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 8, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 частини першої статті 255 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Отже, справа №910/6136/26 призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі.
У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала місцевого господарського суду підлягає скасуванню з наступних підстав.
22.05.2026 Заступник керівника Київської міської прокуратури Даракчі Олександр Георгійович звернувся в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України (далі - позивач) до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Контейнерні Технології» (далі - відповідач 1) та до Головного мобільного рятувального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій (далі - відповідач 2), в якому просив:
- визнати недійсним пункт 3.1 договору про здійснення закупівлі за державні кошти від 18.08.2022 №356, укладеного між Мобільним рятувальним центром швидкого реагування (на даний час Головний мобільний рятувальний центр швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій, код ЄДРПОУ 33945453) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «РОБОТЕНКС» (на даний час ТОВ «Контейнерні Технології», код ЄДРПОУ 43895996), в частині включення до ціни договору суми податку на додану вартість у розмірі 348 150,00 гривень;
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Контейнерні Технології» на користь Міністерства внутрішніх справ України безпідставно збережені кошти податку на додану вартість у розмірі 348 150,00 грн, що сплачені за договором про здійснення закупівлі за державні кошти від 18.08.2022 № 356;
- судові витрати покласти на відповідачів, стягнувши їх на користь Київської міської прокуратури.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.06.2026 позовну заяву прокурора залишено без руху та надано прокурору строк для усунення недоліків.
В обґрунтування зазначеної ухвали суд першої інстанції зазначив, що у позовній заяві не вказано інформацію про наявність чи відсутність електронного кабінету в учасників справи, а також позовна заява не містить реквізитів рахунку позивача в банку, небанківському надавачі платіжних послуг.
З огляду на вищевикладене, суд залишив позовну заяву без руху та надав позивачу строк для усунення недоліків, який становить п`ять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
15.06.2026 до Господарського суду міста Києва надійшла заява прокурора про усунення недоліків позовної заяви, сформована в системі «Електронний суд» 12.06.2026.
Проте, ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.06.2026 повернуто позовну заяву Заступника керівника Київської міської прокуратури Даракчі Олександра Георгійовича на підставі п. 1 ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції вказував, що прокурор, при зверненні з позовом, зазначив, в чому, на його думку, полягає порушення інтересів держави. Зокрема, зазначив, що уповноважений орган (МВС України; ДСНС України) не вживає заходи щодо захисту інтересів держави, а стягнення безпідставно отриманих відповідачем державних коштів безумовно кореспондується з захистом державних інтересів.
Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку, що системний аналіз судових рішень у Єдиному державному реєстрі судових рішень та судової практики свідчить, що звернення прокурора з вимогами про недійсність правочинів чи їх частин у сфері закупівель є непоодинокими, а систематичними випадками, що вказує на нездійснення та/або неналежне здійснення суб`єктами владних повноважень захисту інтересів держави у сфері закупівель і ставить під загрозу можливість ефективного поновлення порушених прав держави, що в свою чергу не може називатись виключним (-ими) випадком (-ами).
А тому суд першої інстанції повернув позовну заяву прокурору.
Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для повернення позову прокурора на підставі пункту 1 частини 5 статті 174 ГПК України, виходячи з наступного.
Як вбачається з ухвали про залишення позовної заяви без руху від 05.06.2026, судом було визначено два недоліки позовної заяви, час для усунення яких надано позивачеві, а саме: (1) не зазначено відомості про наявність або відсутність електронного кабінету та (2) не надано реквізити рахунку позивача в банку, небанківському надавачі платіжних послуг.
Зі змісту заяви про усунення недоліків вбачається, що прокурор надав інформацію про наявність електронних кабінетів учасників справи та просив витребувати у позивача реквізити рахунку в банку, оскільки останній на неодноразові запити прокурора не надав відповіді, внаслідок чого прокурор не може виконати вимоги ч. 7 ст. 162 та ч. 7 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України.
Тобто, колегія суддів вважає, що недоліки, допущені при поданні позову, які визначені судом в ухвалі від 05.06.2026 - прокурором усунуто.
Більше того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно згідно з абз. 4 ч. 8 ст. 6 Господарського процесуального кодексу України закріплено, що, якщо цим Кодексом встановлено вимогу зазначення у змісті процесуального документа відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету, особа, яка подає до суду відповідний процесуальний документ в електронній формі через електронний кабінет, звільняється від обов`язку зазначення відповідних відомостей. 
З матеріалів справи вбачається, що позовна заява була подана заступником керівника Київської міської прокуратури до Господарського суду міста Києва в електронній формі через підсистему "Електронний суд", що виключало необхідність зазначати відповідну інформацію про наявність або відсутність електронного кабінету прокурором. Водночас, матеріалами справи підтверджується, що копія позовної заяви разом з додатками була направлена іншим учасникам справи через підсистему "Електронний суд" до їх електронних кабінетів.
Наведене свідчить про відсутність підстав для повернення позовної заяви з огляду на усунення позивачем недоліків, визначених судом.
Разом з тим, в ухвалі про повернення позовної заяви суд фактично вказав на ті недоліки, які не були вказані в ухвалі суду про залишення позову без руху, оскільки судом не зазначався такий недолік як відсутність обґрунтування виключного випадку для звернення прокурора з позовом в інтересах держави.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно з ч. 3, 4, 5 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
З аналізу положень частин четвертої, п`ятої статті 53 ГПК України та частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" слідує, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (пункт 37 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі N 587/430/16-ц).
В свою чергу, Конституційний Суд України зазначив, що поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац другий частини п`ятої Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 №3-рп/99).
Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі N 912/2385/18, пункт 40; від 06.07.2021 у справі N 911/2169/20, пункт 8.37; від 28.09.2022 у справі N 483/448/20, пункт 7.16; від 20.06.2023 у справі N 633/408/18, пункт 10.17; від 21.06.2023 у справі N 905/1907/21, пункт 8.54; від 08.11.2023 у справі N 607/15052/16-ц, пункт 8.16).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі N 826/13768/16, від 05.03.2020 у справі N 9901/511/19, від 26.05.2020 у справі N 912/2385/18, пункти 45, 47; від 06.07.2021 у справі N 911/2169/20, пункт 8.39, 8.40; від 21.06.2023 у справі N 905/1907/21, пункт 8.56, 8.57).
У пунктах 69, 70 постанови від 26.06.2019 у справі N 587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 15.01.2020 у справі N 698/119/18 (пункт 26), від 15.09.2020 у справі N 469/1044/17 (пункт 34), від 06.07.2021 у справі N 911/2169/20 (пункт 8.19), від 20.07.2022 у справі N 910/5201/19 (пункт 81) від 28.09.2022 у справі N 483/448/20 (пункти 7.11, 7.18), від 20.06.2023 у справі N 633/408/18 (пункти 10.12, 10.19), від 21.06.2023 у справі N 905/1907/21 (пункт 8.37), від 05.07.2023 у справі N 912/2797/21 (пункт 8.4), від 08.11.2023 у справі N 607/15052/16-ц (пункт 8.11), від 08.11.2023 у справі N 607/15052/16-ц (пункт 8.18).
Частини третя та четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру" серед іншого встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).
Встановлена цим законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову, спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі N912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
Тобто визначений частиною четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.
Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі N 826/13768/16, від 15.01.2020 у справі N 698/119/18, пункти 26, 27; від 11.02.2020 у справі N 922/614/19, пункти 57, 58; від 28.09.2022 у справі N 483/448/20, пункт 7.18; від 08.11.2023 у справі N 607/15052/16-ц, пункт 8.18).
Отже, якщо прокурор звертається до суду з позовною заявою в інтересах держави, він зобов`язаний у позовній заяві вказати підставу для здійснення представництва інтересів, передбачену частиною третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру", та обґрунтувати її. У такому разі статусу позивача набуває або орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах (за наявності такого органу), або прокурор (у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду). 
Водночас, невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді згідно із частиною четвертою статті 53 ГПК України має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу, про залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті (пункт 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі N 912/2385/18).
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання частин третьої - п`ятої статті 53 Господарського процесуального кодексу України і частин третьої, четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор при поданні позовної заяви обґрунтував неналежне, на його думку, здійснення захисту інтересів держави Міністерством внутрішніх справ України, яке не вжило заходів, спрямованих на відновлення порушених інтересів держави, будучи уповноваженим органом на захист інтересів держави у спірних правовідносинах, обізнаним про допущене підконтрольними учасниками бюджетного процесу порушення вимог законодавства та відсутності належних заходів реагування.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (§ 57 рішення у справі "Ashingdane v. the United Kingdom" від 28.05.85, § 96 рішення у справі "Krombach v. France" від 13.02.2001).
У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення у справі "Кутіч проти Хорватії" від 01.03.2002).
Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у рішенні у справі "Беллет проти Франції" ("Bellet v. France", заява N 13343/87) від 04.12.95 Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права".
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях також неодноразово наголошував, що застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (рішення у справі "Волчлі проти Франції" ("Walchli v. France", заява N 35787/03, п. 29, від 26.07.2007).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28.10.98).
Отже, як засвідчує позиція Європейського суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу у тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права. Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства.
Тобто, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Наявність бездіяльності компетентного органу повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом за конкретних фактичних обставин.
На виконання частин третьої - п`ятої статті 53 ГПК України і частин третьої, четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор при поданні позовної заяви обґрунтував неналежне, на його думку, здійснення захисту інтересів держави Міністерством внутрішніх справ України, яке не вжило заходів до оспорювання пунктів договору у судовому порядку, про що повідомило прокуратуру відповідними листами (тобто навів підставу для представництва інтересів держави); зазначив, що порушення процедури державних закупівель та укладення відповідного договору з включенням до ціни договору суми ПДВ та її подальше перерахування постачальнику унеможливило раціональне та ефективне використання бюджетних коштів, чим обґрунтував порушення інтересів держави (тобто навів підстави для звернення з позовом).
У даному випадку, на переконання колегії апеляційного господарського суду, повернення позовної заяви заступника прокурора Київської міської прокуратури з підстав, наведених в оскаржуваній ухвалі від 18.06.2026 у справі №910/6136/26, є проявом надмірного формалізму зі сторони Господарського суду міста Києва. Таким чином, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про повернення матеріалів позовної заяви заступника прокурора Київської міської прокуратури без розгляду.
Водночас, якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для застосування положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України (залишення позову без розгляду). Такий позиція викладена і в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, від 21.06.2023 у справі №905/1907/21.
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі "Дія 97 проти України", заява № 19164/04).
Аналогічні правові висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах містяться у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).
Таким чином, за встановлених у цій справі обставин суд першої інстанції зробив неправильний висновок про наявність підстав для повернення позовної заяви. 
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції помилково не врахував в сукупності усіх обставин та помилково постановив оскаржувану ухвалу з посиланням на пункт перший частину п`яту статті 174 ГПК України, повернувши її з підстави, яка не була зазначена в ухвалі про усунення недоліків, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала підлягає скасуванню.
Відтак, судова колегія визнає доводи апеляційної скарги обґрунтованими, а висновки суду першої інстанції передчасні.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 280 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи викладене вище, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування ухвали місцевого суду згідно з ст. 280 Господарського процесуального кодексу України.
У випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство (неплатоспроможність), про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство (неплатоспроможність), зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство (неплатоспроможність) без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції (частина 3 статті 271 ГПК України).
За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Заступника керівника Київської міської прокуратури підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду міста Києва від 18.06.2026 у справі №910/6136/26 скасуванню.
За правилами процесуального закону, прийняття рішення про скасування ухвали суду із направленням справи для продовження розгляду унеможливлює вирішення питання про зміну розподілу судових витрат, сплачених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, так і про розподіл судових витрат, понесених у суді апеляційної інстанції. Подібні за змістом правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №756/6141/16-а, від 07.09.2022 у справі №911/2130/21.
У зв`язку зі скасуванням ухвали місцевого господарського суду з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, розподіл сум судового збору здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи, згідно із загальними правилами ст. 129 Господарського процесуального кодексу України
Керуючись ст. 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника керівника Київської міської прокуратури на ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.06.2026 у справі №910/6136/26 задовольнити.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.06.2026 у справі №910/6136/26 скасувати.
3. Матеріали справи №910/6136/26 повернути до Господарського суду міста Києва для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до статей 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко 

Судді О.М. Сибіга

А.О. Мальченко