ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2026 року 
м. Київ

cправа № 913/321/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Студенець В.І. - головуючий, судді: Кібенко О.Р., Мамалуй О.О.,

за участю секретаря судового засідання: Натаріної О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Луганської обласної прокуратури

на рішення Господарського суду Луганської області
(суддя - Злепко Н.І.)
від 31.03.2026
та постанову Східного апеляційного господарського суду
(головуючий суддя - Шутенко І.А., судді: Гребенюк Н.В., Слободін М.М.)
від 16.06.2026

у справі №913/321/23

за позовом Сєвєродонецької окружної прокуратури Луганської області в інтересах держави в особі: Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області; Північно-східного офісу Держаудитслужби
до Комунального некомерційного підприємства "Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня" Сєвєродонецької міської ради; Бучко Алли Вікторівни
про визнання недійсними рішення тендерного комітету та договору про закупівлю за державні кошти, застосування наслідків відповідної недійсності,

за участю представників учасників справи:
прокуратури - Єреп В.В.,
позивача 1, 2 - не з`явились,
відповідача 1, 2 -не з`явились,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Виконувач обов`язків керівника Сєвєродонецької окружної прокуратури (далі - Прокурор) звернувся до суду в інтересах держави в особі Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області (далі - Сєвєродонецька МВА) та Північно-східного офісу Держаудитслужби (далі - Держаудитслужба) з позовом (з урахуванням заяви про уточнення позовної заяви) до Комунального некомерційного підприємства «Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня» Сєвєродонецької міської ради (далі - КНП «Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня») та Бучко Алли Вікторівни (далі - Бучко А. В. ), у якому просив:

- визнати недійсним рішення уповноваженої особи КНП «Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня», оформлене протоколом від 04.11.2022, про визначення фізичної особи - підприємця Бучко А.В. (далі - ФОП Бучко А. В.) переможцем закупівлі медичних матеріалів ДК 021:2015:33140000-3 та намір укласти договір;

- визнати недійсним договір про закупівлю за державні кошти від 10.11.2022 № 65, укладений між КНП "Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня" та ФОП Бучко А. В. (далі - Договір);

- стягнути з Бучко А. В. на користь КНП «Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня» 501 340,00 грн, а з КНП «Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня» одержані ним за рішенням суду 501 340,00 грн стягнути в дохід держави.

1.2. Прокурор із посиланням на приписи статей 203, 215, 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) в обґрунтування позовних вимог вказує, що на момент проведення процедури закупівлі - відкритих торгів з особливостями та укладання Договору, ФОП Бучко А. В. не відповідала кваліфікаційним критеріям для учасників та вимогам, установленим статтею 17 Закону України «Про публічні закупівлі», відповідно до якої замовник приймає рішення про відмову учаснику в участі у процедурі закупівлі та зобов`язаний відхилити тендерну пропозицію учасника або відмовити в участі у переговорній процедурі закупівлі в разі, якщо, зокрема суб`єкт господарювання (учасник) протягом останніх трьох років притягувався до відповідальності за порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів тендерів.

2. Короткий зміст судових рішень, ухвалених за результатом розгляду справи по суті спору

2.1. Справа судами розглядалась неодноразово.

2.2. Рішенням Господарського суду Луганської області від 12.12.2023, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 19.02.2024, у позові Прокурора до КНП "Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня", ФОП Бучко А.В. про визнання недійсними рішення тендерного комітету, договору про закупівлю за державні кошти та застосування наслідків відповідної недійсності відмовлено у повному обсязі.

2.3. Постановою Верховного Суду від 22.10.2024 у справі №913/321/23 касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури задоволено частково. Рішення Господарського суду Луганської області від 12.12.2023 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.02.2024 у справі №913/321/23 скасовано в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору про закупівлю за державні кошти від 10.11.2022 №65 і застосування наслідків недійсності, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до Господарського суду Луганської області. В іншій частині рішення Господарського суду Луганської області від 12.12.2023 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.02.2024 у справі №913/321/23 залишено без змін.

Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд, зазначив, що позов за своїм характером та змістом спрямований на стягнення в дохід держави одержаного за правочином, який суперечить інтересам держави і суспільства. При цьому суди обох інстанцій обмежилися формальним посиланням на наявність умислу в обох сторін Договору, а не лише у ФОП Бучко А.В., що не врахував Прокурор, формулюючи позовні вимоги в частині застосування наслідків недійсності правочину. Також суди попередніх інстанцій належним чином не обґрунтували, чи містять матеріали справи належні докази для підтвердження наявності умислу у замовника процедури закупівлі на укладання оспорюваного Договору з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

2.4. За результатом нового розгляду справи рішенням Господарського суду Луганської області від 31.03.2026, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 16.06.2026, у справі №913/321/23 у задоволенні позовних вимог Прокурора в частині визнання недійсним договору про закупівлю та застосування наслідків відповідної недійсності відмовлено.

Ухвалюючи судові рішення, господарські суди виходили з того, що у справі відсутні докази наявності кримінального правопорушення, вчиненого учасником (учасниками) закупівлі, що підтверджується вироком суду, а також відсутні докази наявності дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Правовою підставою для звернення Прокурора з даним позовом є частина третя статті 228 ЦК України, водночас дана норма не може бути застосована до договорів, укладених із порушенням вимог Закону України "Про публічні закупівлі". У спірних правовідносинах відсутній умисел як у КНП "Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня" Сєвєродонецької міської ради, так і у Бучко А.В. на порушення саме інтересів держави та суспільства внаслідок укладення та виконання договору про закупівлю за державні кошти. Відтак порушення приписів Закону України "Про публічні закупівлі" під час укладення договору про закупівлю не може бути підставою для застосування частини третьої статті 228 ЦК України у цій справі.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, Прокурор звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Луганської області від 31.03.2026 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 16.06.2026 у справі №913/321/23; ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

3.2. На обґрунтування своєї правової позиції у поданій касаційній скарзі Прокурор із посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) відзначає, що на даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування частини третьої статті 228 ЦК України до договору про публічну закупівлю, укладеного всупереч імперативним приписам пункту 4 частини першої статті 17 Закону України "Про публічні закупівлі", у зв`язку з умисним наданням суб`єктом господарювання замовнику недостовірної інформації у складі своєї тендерної пропозиції з метою незаконного здобуття перемоги у процедурі закупівлі та укладення за її результатами договору.

На переконання Прокурора, оскаржувані рішення судів у даній справі прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема частини першої статті 5, пункту 4 частини першої статті 17 Закону України "Про публічні закупівлі", статей 15, 16, 203, 215, 228 ЦК України, а також з порушенням норм процесуального права: статей 13, 73, 76-79, 86, 236 ГПК України.

Також підставою касаційного оскарження скаржник зазначає пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України, а саме: пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України.

3.3. Прокурор у поданій касаційній скарзі, окрім наведеного вище, наголошує на такому:

- правочин, вчинений в обхід імперативним приписам пункту 4 частини першої статті 17 Закону України «Про публічні закупівлі», суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки не лише позбавляє її можливості отримати максимальну вигоду від закупівлі товарів, робіт і послуг на конкурентних засадах, а й має більш глобальний вплив на ефективне функціонування економіки України та правопорядок в цілому;

- Верховний Суд у постанові від 20.06.2018 № 910/127/17 зазначив, що здійснення закупівель товарів для забезпечення потреб держави у сфері залізничного транспорту шляхом укладення договору (правочину) в обхід процедури, встановленої Законом, суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша статті 203 ЦК України), що є підставою його недійсності (частина перша статті 215 ЦК України, частина перша статті 207 ГК України, частина третя статті 228 ЦК України);

- очевидним та жодним чином неспростованим є той факт, що ФОП Бучко А.В. надала замовнику недостовірні відомості з метою незаконної перемоги у відкритих торгах;

- умовами застосування наслідків недійсності правочину за частиною третьою статті 228 ЦК України є доведення виконання правочину та наявність умислу обох сторін. При цьому стаття 228 ЦК України не містить припису щодо обов`язкового встановлення вини сторін (сторони) правочину на підставі вироку суду у кримінальній справі;

- згідно з правовим висновком Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України в сукупності з частиною першою статті 203 ЦК України, викладеним у постанові від 20.03.2019 № 922/1391/18, питання про те, чи мало місце протиправне діяння та чи вчинене воно відповідною особою, як і спрямованість умислу особи, може доводитися іншими наявними в матеріалах справи доказами в їх сукупності з урахуванням вимог, визначених процесуальним законом. При цьому вирок суду, постановлений у кримінальній справі, не є єдиним та обов`язковим доказом вини;

- посилання судів на відсутність шкоди фактично підміняє предмет спору та розширює межі доказування всупереч принципу диспозитивності. Суди досліджували обставини, які не є підставою позову і не впливають на юридичну оцінку спірного договору;

- підхід судів попередніх інстанцій нівелює вимоги законодавства про публічні закупівлі, призводить до незаконності визначення переможців, і, як наслідок, створює загрозу економічній безпеці держави, порушує порядок проведення публічних закупівель, надає підстави для корупційних проявів, ставить одного учасника у нерівне становище поряд з іншими, і не відповідає інтересам держави і суспільства;

- суди помилково поклали на прокурора обов`язок доведення конкретного розміру збитків. Для застосування частини третьої статті 228 ЦК України достатньо встановити умисел та спрямованість правочину на досягнення мети, що суперечить інтересам держави;

- застосування таких жорстких наслідків є адекватною реакцією з боку держави на протиправні дії таких недобросовісних суб`єктів господарювання, які на загальнодержавному рівні загрожують як публічному порядку всередині нашої держави, так і її авторитету на міжнародному рівні, особливо у світлі взятих зобов`язань за Угодою про асоціацію;

- неможливості застосування частини третьої статті 228 ЦК України у випадку порушення суб`єктом господарювання законодавства про захист конкуренції, як на то послалися суди попередніх інстанцій у справі № 913/321/23, не має жодного відношення до спірних правовідносин;

- наведена судами попередніх інстанцій у рішеннях постанова Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 ухвалена за інших фактичних обставин, ніж у справі, що розглядається, тобто зазначена справа і ця справа є відмінними за істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність правовідносин у них;

- суди не надали належної оцінки встановленим обставинам щодо поведінки ФОП Бучко А.В., зокрема поданню нею недостовірної інформації та участі у процедурі закупівлі всупереч вимогам статті 17 Закону України «Про публічні закупівлі», що має ключове значення для встановлення умислу та протиправної мети правочину.

3.4. Бучко А.В. 17.07.2026 через «Електронний суд» подала до Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційне провадження за касаційною скаргою Прокурора закрити. 

Зокрема відповідач зазначила, що наразі існує правовий висновок Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України у подібних правовідносинах і здійснене судами попередніх судових інстанцій у цій справі (№ 913/321/23) правозастосування повністю відповідає такому висновку, з огляду на що наявні підстави для закриття касаційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України.

3.5. Прокуратура 28.07.2026 через «Електронний суд» подала додаткові пояснення у справі, в яких наголосила, що правовідносини у наведеній представником ФОП Бучко А.В. постанові Верховного Суду від 05.02.2026 у справі № 904/1499/23 та у справі, що переглядається № 913/321/23, не є подібними та є нерелевантними для цієї справи.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій, та мотиви, з яких виходили суди при ухваленні оскаржуваних судових рішень

4.1. КНП "Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня" (замовник) 27.10.2022 на сайті публічних закупівель "Прозорро" опублікувало оголошення UA-2022-10-27-011916-а про проведення закупівлі медичних препаратів, очікуваною вартістю 502 000, 00 грн, а 27.10.2022 уповноважена особа замовника затвердила відповідну тендерну документацію з процедури відкритих торгів, яка розміщена на сайті закупівель.

За вказаним оголошенням пропозицію подав один учасник - ФОП Бучко А.В.

Уповноважена особа замовника 04.11.2022 розглянула подану пропозицію ФОП Бучко А.В., визначивши останню переможцем закупівлі та прийнявши рішення про намір укласти договір про закупівлю, оформлене протоколом щодо прийняття рішення уповноваженою особою від 04.11.2022, яке розміщено в електронній системі закупівель.

4.2. КНП "Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня" (замовник) та ФОП Бучко А.В. (постачальник) уклали Договір, за умовами якого постачальник зобов`язується протягом 2022 року поставити замовникові (код згідно з ЄЗС ДК 021:2015 33140000-3) медичні матеріали: НК 024:2019 - 47017 - шприц загального призначення разового застосування; НК 024:2019 - 43324 - система для переливання рідин загального призначення; НК 024:2019 - 15056 - взуттєва, непровідна й нестерильна накривка; НК 024:2019 - 48126 - рулон марлевий, нестерильний; НК 024:2019 - 47172 - непудровані, оглядові / процедурні рукавички з латексу гевеї, нестерильні; НК 024:2019 - 35091 - халат операційний, одноразового застосування; НК 024:2019 - 35531 - хірургічне драпірування, загального призначення, одноразове; НК 024:2019 - 44059 - одноразовий акушерсько-гінекологічний хірургічний набір, що не містить лікарських засобів; НК 024:2019 - 40548 - хірургічна рукавичка, латекс; НК 024:2019 - 47178 - непудровані, оглядові / процедурні рукавички з латексу гевеї, стерильні; НК 024:2019 - 15321 - нестерильний з`єднувальний гель (далі - товар), який зазначено у специфікації (додаток №1), а замовник - прийняти і оплатити товар в порядку та на умовах, визначених цим Договором (пункт 1.1).

Згідно з пунктом 3.1 сума Договору становить 501 340,00 грн без ПДВ.

Відповідно до пункту 4.1 Договору оплата здійснюється по факту поставки товару (його партії) згідно з видатковою накладною протягом 30 календарних днів з дати поставки товару. У разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за поставлений товар здійснюється протягом 30 банківських днів з дати отримання замовником бюджетного призначення на фінансування закупівлі на свій рахунок згідно з видатковою накладною.

У пункті 5.2 Договору сторони визначили строк поставки товару: поставка товару здійснюється протягом 5 робочих днів у робочі часи з дня отримання письмової заявки від замовника, в якій зазначено необхідний асортимент та кількість товару, за потребою.

Згідно з пунктом 5.3 Договору місце поставки товару: Україна, Дніпропетровська область, м. Дніпро, проспект Поля Олександра, 22, склад замовника. Поставка товару повинна здійснюватися транспортом постачальника і за рахунок постачальника. Завантаження і розвантаження, супровід товару здійснюється силами, засобами та за рахунок постачальника. Постачальник передає у власність замовника товар на умовах DDP-Україна (Інкотермс-2010).

Відповідно до пункту 6.1 Договору приймання-передача товару за кількістю здійснюється відповідно до видаткової накладної та специфікації.

4.3. Сторони 10.11.2022 підписали відповідну специфікацію до Договору, у якій визначили найменування товару, країну виробника, назву виробника, одиницю виміру, кількість, ціну за одиницю та загальну суму товару.

4.4. Після виконання Договору замовник в електронній системі закупівель опублікував звіт про виконання Договору, відповідно до якого КНП "Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня" сплатила 501 340,00 грн.

4.5. Адміністративна колегія Східного міжобласного територіального відділення рішенням від 11.08.2020 №70/74-р/к у справі №44 постановила, зокрема визнати, що ФОП Бучко А.В. вчинила порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини 2 статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час підготовки конкурсних пропозицій та участі у процедурі закупівлі: "Медичне обладнання та вироби медичного призначення різні за кодом ДК 021:2015, 33190000-8", проведеній Комунальною установою "Попаснянська центральна районна лікарня", за допомогою системи електронних закупівель "Прозорро", та на ФОП Бучко А.В. накладено штраф у розмірі 68 000,00грн.

4.6. Луганська обласна прокуратура листом від 31.08.2023 № 52-1732 вих. 23 пропонувала Сєвєродонецькій МВА самостійно вжити заходів із захисту порушених інтересів держави, проте відповідь на цей лист до прокуратури не надходила.

Листом від 28.07.2023 Управління Північно-східного офісу Держаудитслужби в Луганській області про розгляд звернення повідомило, що станом на 28.07.2023 заходи державного фінансового контролю у КНП "Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня" стосовно процедури закупівлі за номером UA-2022-10-27-011916-а не проводилися, потреба у зверненні до суду з позовною заявою в Управління відсутня.

4.7. ФОП Бучко А.В. 29.08.2023 припинила здійснювати підприємницьку діяльність та втратила статус фізичної особи підприємця, про що вчинено запис від 29.08.2023 №2001500060003004823.

4.8. Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи судові рішення за результатом нового розгляду справи, виходили з такого:

- ключовим питанням цієї справи є наявність підстав для застосування частини третьої статті 228 ЦК України;

- Прокурор посилається на те, що ФОП Бучко А.В., подаючи заявку на участь у спірних торгах, допустила порушення, а саме не зазначила про те, що її було притягнуто до відповідальності за порушення Закону України "Про захист економічної конкуренції". Разом з цим Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, крім іншого, вказав, що антиконкурентна поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні частини третьої статті 228 ЦК України;

- досліджуючи питання умислу сторін укласти саме правочин, що спрямований на порушення інтересів держави та суспільства, установлено, що такий умисел був відсутній у обох сторін правочину та прокурором не доведено у належний спосіб протилежного;

- в матеріалах справи відсутні докази вини відповідачів, у тому числі, наявності умислу в їх діях, саме на укладення договору, що суперечить інтересам держави і суспільства; відсутній обвинувальний вирок або інше судове рішення, які б мали преюдиційне значення для цієї справи;

- матеріали справи не містять відомостей про наявність інших потенційних учасників спірної закупівлі, які б могли задовольнити потреби замовника за менші кошти. Прокурором не надано доказів наявності на ринку на час проведення спірної закупівлі більш вигідних для замовника цінових пропозицій, як і не надано доказів того, що спірна тендерна пропозиція подана із завищенням ціни або того, що аналогічні послуги могли бути виконані з використанням менших ресурсів;

- оспорюваний Договір виконаний у повному обсязі, поставлений товар належної якості та в обумовлені договором строки, що не заперечується жодною стороною;

- Прокурором не доведено підстав, визначених статтею 228 ЦК України, для визнання спірного договору недійсним.

5. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Розгляд клопотань

5.1. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.07.2026 для розгляду касаційної скарги у справі №913/321/23 визначено колегію суддів у складі: Студенець В.І. (головуючий), Бакуліна С.В., Кібенко О.Р.

Ухвалою Верховного Суду від 13.07.2026 відкрито касаційне провадження у справі №913/321/23 за касаційною скаргою Прокурора на рішення Господарського суду Луганської області від 31.03.2026 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 16.06.2026 у справі №913/321/23; справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.07.2026 для розгляду касаційної скарги у справі №913/321/23 визначено колегію суддів у складі: Студенець В.І. (головуючий), Кібенко О.Р., Мамалуй О.О.

5.2. Об`єктом касаційного оскарження є рішення Господарського суду Луганської області від 31.03.2026 та постанова Східного апеляційного господарського суду від 16.06.2026 у справі №913/321/23, якими у задоволенні позовних вимог про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину відмовлено.

5.3. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

6. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій з посиланням на норми права, якими керувався Суд

6.1. Дослідивши наведене у касаційній скарзі, у межах доводів та підстав касаційного оскарження, Верховний Суд відзначає таке.

6.2. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема пунктами 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

6.3. Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України

6.3.1. Відповідно до приписів пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту положень пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України вбачається, що дана норма спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин, та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору. Близька за змістом правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 09.11.2021 зі справи № 904/8389/17, від 06.12.2021 зі справи №904/6340/19, від 14.12.2021 зі справи № 910/3359/20.

Відповідно до частини четвертої статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема єдністю судової практики.

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.

Відповідно до вимог частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. 

Створення і функціонування Верховного Суду має забезпечити послідовне, стале, однакове та зрозуміле правозастосування при розгляді спорів.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, зокрема, у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина четверта статті 300 ГПК України).

Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тобто йдеться про врахування судами висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду, враховуючи статус Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Близька за змістом права позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.11.2020 зі справи № 904/3173/19, від 10.12.2020 зі справи № 902/1414/13, від 26.08.2021 зі справи № 910/15357/19.

Отже, у разі оскарження судових рішень на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, встановити подібність правовідносин та наявність / відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Так, Прокурор, посилаючись на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає, що на даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування частини третьої статті 228 ЦК України до договору про публічну закупівлю, укладеного всупереч імперативним приписам пункту 4 частини першої статті 17 Закону України "Про публічні закупівлі", у зв`язку з умисним наданням суб`єктом господарювання замовнику недостовірної інформації у складі своєї тендерної пропозиції з метою незаконного здобуття перемоги у процедурі закупівлі та укладення за її результатами договору.

Тобто скаржник фактично вказує, що Верховний Суд не надавав висновки щодо питання застосування частини третьої статті 228 ЦК України до договорів про закупівлю, вчинених з порушенням Закону України "Про публічні закупівлі" та, зокрема Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Прокурор вважає, що укладений Договір про закупівлю є таким, що не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, адже укладений стороною (переможцем закупівлі), що не відповідала вимогам, установлених Законом України "Про публічні закупівлі", з огляду на те, що таку особу за антиконкурентні узгоджені дії було притягнено до відповідальності відповідно до Закону України "Про захист економічної конкуренції".

6.3.2. У контексті наведеного, через призму спірних правовідносин та доводів касаційної скарги колегія суддів звертається до висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду(далі також - об`єднана палата), викладених у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 (за позовом прокуратури в інтересах держави в особі Харківської міської ради та Держаудитслужби до комунального та приватного підприємств про визнання недійсним рішення тендерного комітету, договору про закупівлю та стягнення коштів в дохід держави), де об`єднана палата щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України виснувала таке:

« 94. Для застосування приписів частини третьої статті 228 ЦК України Прокурор у цій справі мав довести, що сам правочин (придбання світильників комунальним підприємством) за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Втім, прокурор цього не доводив, а стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі".
95. Антиконкурентна поведінка учасника закупівлі спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підірвати її інтереси і сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у розумінні частини третьої статті 228 ЦК України
96. Прокурор не доводив, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
97. У справі "Kurban v. Turkey" (рішення від 24.11.2020, заява №75414/10)ЄСПЛ звернув увагу на норми Директиви Європейського Союзу 2014/24/ЄС яка встановлює загальні правила, що застосовуються до укладення державних контрактів на закупівлю. Директива містить правила щодо обов`язкових та факультативних підстав для виключення економічного оператора з участі у процедурі закупівлі. В Директиві вказано, що державні контракти не повинні укладатися з економічними операторами, які брали участь у злочинній організації або були визнані винними у корупції, шахрайстві на шкоду фінансовим інтересам Союзу, терористичних злочинах, відмиванні грошей або фінансуванні тероризму (п.100 преамбули). Замовникам слід надати можливість виключати економічних операторів, які виявилися ненадійними, наприклад, через серйозні порушення, такі як порушення правил конкуренції (п.101 преамбули). Отже, порушення правил конкуренції віднесено Директивою до факультативних підстав виключення економічного оператора (на розсуд замовника закупівлі).
98. Також у цій справі ЄСПЛ вказав, що конфіскація без вироку суду (втрата завдатку, права виконувати договір та отримати оплату за вже виконані роботи, тобто права на покриття вже понесених витрат) є непропорційною у разі визнання недійсним договору, навіть укладеного з порушенням тендерної процедури (особою, яка не мала права брати участь у публічних закупівлях).
99. ЄСПЛ вказав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.
100. Об`єднана палата вважає, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої частиною третьою статті 228 ЦК України, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції. 
105. …
При визначенні підстав для застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо). 
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції».

Отже, у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про те, що норма частини третьої статті 228 ЦК України не може бути застосована як основна правова підстава для визнання договору про закупівлю недійсним, у випадку, зокрема порушення суб`єктом господарювання норм законодавства про захист економічної конкуренції.

У цій постанові об`єднана палата врахувала рішення Європейського суду з прав людини у справі "Kurban v. Turkey", у якій договір був укладений з особою, яка не мала права брати участь у публічних закупівлях. Об`єднана палата звернула увагу на висновок про непропорційність позбавлення такої особи завдатку, права виконати договір та отримати оплату за вже виконанні роботи без оцінки менш обтяжливого заходу.

Отже, висновок об`єднаної палати не обмежується ситуацією, коли антиконкурентні узгоджені дії вчинені саме під час закупівлі, за результатом якої укладено спірний договір. Він охоплює ширше поняття: чи достатньо умисного порушення встановленої законом заборони на участь у закупівлі для визнання договору таким, що вчинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, та застосування конфіскаційних наслідків, передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України.

Колегія суддів, з огляду на предмет та правові підстави позовів, суб`єктний склад сторін, нормативно-правове регулювання (визнання договору про закупівлю недійсним на підставі частини третьої статті 228 ЦК України), вважає, що правовідносини у справі № 922/3456/23 та у справі, що переглядається, є подібними.

Тому висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, є релевантними до даної справи.

Доводи касаційної скарги про неподібність справи №922/3456/23 до справи, що переглядається, Судом відхиляються як необґрунтовані та такі, що виключно зводяться до незгоди з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23.

Суд ураховує, що на подібність висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, до спірних правовідносин не впливають обставини порушення конкретної норми Закону України «Про публічні закупівлі» (тобто тільки положень тієї чи іншої статті), як про це помилково стверджує скаржник.

Фактична відмінність, на яку посилається Прокурор, стосується способу вчинення такого порушення та спрямованість умислу учасника. Зокрема умисне приховання підстави для відхилення тендерної пропозиції може підтверджувати намір учасника обійти встановлене законом обмеження та отримати право на укладення договору. Однак такий намір характеризує поведінку учасника справи під час процедури закупівлі й не є тотожним меті самого правочину в розумінні частини третьої статті 228 ЦК України.

Визначальним у даному випадку є можливість застосування положень частини третьої статті 228 ЦК України до спорів про визнання договорів про закупівлі недійсними (зокрема з огляду на порушення законодавства про публічні закупівлі), чого Прокурором необґрунтовано не враховано.

Тому довід Прокурора про імперативний характер пункту 4 частини першої статті 17 Закону України «Про публічні закупівлі» та про умисне наданням суб`єктом господарювання замовнику недостовірної інформації у складі своєї тендерної пропозиції не спростовує застосовності висновку об`єднаної палати, викладеного у справі №922/3456/23, до спірних правовідносин. Ці обставини (на які вказує скаржник) мають значення для оцінки порушення правил закупівлі та умислу ФОП Бучко А.В., але не усувають необхідності встановити окремі умови застосування частини третьої статті 228 ЦК України.

За таких обставин правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України у подібних правовідносинах (тобто з підстав, зазначених у касаційній скарзі), наразі сформований і викладений, зокрема у постанові Верховного Суду від 19.12.2025 у справі №922/3456/23.

При цьому колегія суддів не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Верховного Суду.

6.3.3. Так, у справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, встановили, що Прокурор у цій справі не довів того, що оспорюваний правочин за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства, тобто таким, який би підлягав визнанню недійсним на підставі частини третьої статті 228 ЦК України.

При цьому суди відзначили, що антиконкурентна поведінка сторони договору про закупівлю (яка мала місце до проведення спірної закупівлі та за яку особу було притягнуто до відповідальності згідно з Законом України "Про захист економічної конкуренції") сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні частини третьої статті 228 ЦК України.

Суди врахували, що порушення ФОП Бучко А.В. Закону України «Про публічні закупівлі» при поданні заявки на участь у спірних торгах не може бути безумовною підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним як такого, що вчинено з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства в контексті, визначеного статтею 228 ЦК України.

При цьому, досліджуючи питання умислу сторін укласти саме правочин, що спрямований на порушення інтересів держави та суспільства, судами установлено, що такий умисел був відсутній у обох сторін правочину.

Крім того, господарські суди врахували і те, що Договір є виконаним обома сторонами, тобто кінцева мета Договору досягнута. Матеріали справи не містять відомостей про наявність інших потенційних учасників спірної закупівлі, які б могли задовольнити потреби замовника за менші кошти. Прокурором не надано доказів наявності на ринку на час проведення спірної закупівлі більш вигідних для замовника цінових пропозицій, як і не надано доказів того, що спірна тендерна пропозиція подана із завищенням ціни або того, що аналогічні послуги могли бути виконані з використанням менших ресурсів.

Отже, колегія суддів вважає, що висновки судів попередніх інстанцій у даній справі узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 у подібних правовідносинах.

6.3.4. Пунктом 4 частини першої статті 296 ГПК встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.

Зазначене в сукупності свідчить про наявність підстав для закриття касаційного провадження з підстави оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, у відповідності до пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України.

При цьому Судом відхиляються посилання у касаційній скарзі скаржника на низку постанов Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України, адже правова позиція у таких зазнала змін та конкретизації із прийняттям постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, а в силу правової позиції, яка викладена, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/10947/17, слід враховувати останню позицію суду касаційної інстанції.

6.4. Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України

Так, скаржник вказує, що наявні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень, зокрема на підставі пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України, з огляду на що Суд відзначає таке.

Відповідно до частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Відхиляючи доводи Прокурора щодо неповноти з`ясування судом обставин справи, колегія суддів касаційної інстанції акцентує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "суду факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

Верховний Суд зауважує, що відповідно до приписів частини другої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України. 

За змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Така правова позиція є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постановах від 12.10.2021 у справі №905/1750/19, 20.05.2021 у справі № 905/1751/19, від 20.05.2021 у справі №905/1751/19, від 02.12.2021 у справі №922/3363/20, від 16.12.2021 у справі №910/18264/20 та від 13.01.2022 у справі №922/2447/21 тощо.

Проте, як уже зазначалося, під час здійснення касаційного провадження у цій справі з підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження з наведеної підстави.

За таких обставин у Суду відсутні правові підстави для скасування оскаржуваних судових рішень на підставі пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України.

6.5. З урахуванням вищенаведеного, доводи касаційної скарги у своїй сукупності не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження, що виключає можливість скасування оскаржуваних судових рішень, ухвалених по суті позовних вимог, з цих підстав.

6.6. Враховуючи спірний характер правовідносин сторін, наведена міра обґрунтування даного судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Суд касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

7. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

7.1. Доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм права при прийнятті оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку не знайшли підтвердження з мотивів і міркувань, викладених у розділі 6 цієї постанови.

7.2. Пунктом 4 частини першої статті 296 ГПК встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). 

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

7.3. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою у справі з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, а з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 4 цієї статті, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін, як такі, що ухвалені із додержанням норм права.

8. Судові витрати

8.1. Судовий збір, сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника, оскільки Суд касаційне провадження за касаційною скаргою в частині підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, закриває, а в частині підстави, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, касаційну скаргу залишає без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 129, 296, 300, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Луганської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Луганської області від 31.03.2026 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 16.06.2026 у справі № 913/321/23 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2. В іншій частині касаційну скаргу заступника керівника Луганської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Луганської області від 31.03.2026 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 16.06.2026 у справі № 913/321/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Студенець

Судді О. Кібенко

О. Мамалуй