Справа № 466/3815/26 Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т. 
Провадження № 22-ц/811/2747/26 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

31 липня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.
секретаря: Черевка В.В.
за участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 червня 2026 року у справі за заявою ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , заінтересована особа: ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису,
ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із заявою про видачу обмежувального припису, у якій просили видати обмежувальний припис строком на 6 (шість) місяців щодо ОСОБА_1 та вжити такі заходи тимчасового обмеження його прав та покладення на нього обов`язків:
- заборонити ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання з постраждалими особами, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а також ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , а також за місцями роботи ОСОБА_3 : АДРЕСА_2 ;
- заборонити ОСОБА_1 наближатися на відстань менше 300 м до місця проживання постраждалих осіб, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а також ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , а також до місця роботи ОСОБА_3 : АДРЕСА_2 ; 300 м.;
- заборонити ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а також ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_3 , перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 , від якого у них народилася спільна дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час вона проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своєю матір`ю, ОСОБА_4 , та дітьми: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 проживає окремо за адресою: АДРЕСА_3 .
ОСОБА_3 зазначає, що під час спільного проживання з ОСОБА_1 , останній протягом тривалого часу вчиняв насильство щодо неї, її дітей та спільної доньки ОСОБА_8 . 11.02.2025 ОСОБА_3 подала позов до суду про розірвання шлюбу. Однак, після розірвання шлюбу ОСОБА_1 продовжує переслідувати її та дітей, ображати, погрожувати. ОСОБА_1 є військовослужбовцем, працює на керівній посаді у Військовій службі правопорядку. Заявник вказує, що має реальні підстави боятися за безпеку, життя та здоров`я своє та дітей, зважаючи на його попередні проблеми з ігровою залежністю, неадекватною насильницькою поведінкою та доступом до зброї. Загалом після розлучення вона не заперечувала проти побачень батька з донькою ОСОБА_8 . Проте, чоловік неналежно виконував свої батьківські обов`язки.
ОСОБА_4 зазначає, що 13.02.2026 вона вийшла з кухні, і в цей момент ОСОБА_8 виглянула з кімнати та сказала: «Ой, тато, привіт». Після цього він взяв куртку ОСОБА_8 і сказав: «Збирайся, йдемо». Вона підійшла до нього, забрала куртку, взяла дитину за руку та повідомила, що ОСОБА_8 нікуди не піде, після чого повісила куртку на місце. У цей момент він схопив дитину на руки і почав виносити її з квартири. Вона не могла цього допустити, оскільки дитина була хвора і вдягнена лише в піжаму. Крім того, мати дитини не надавала дозволу на те, щоб вона передавала дитину будь-кому. У результаті він витягнув її разом із дитиною на сходову клітку. Додатково заявник зазначає, що за кілька днів до цього інциденту отримала опік ноги, тому відчувала сильний біль і фізично не могла повноцінно утримувати дитину. Вона почала кликати на допомогу. На крики вибігли старші діти та сусіди. Завдяки втручанню сусідів та спільним зусиллям їй вдалося повернути дитину до квартири.
Крім того, заявник зазначає, що ОСОБА_1 оформлює кредити у фінансових установах, використовуючи її персональні дані. Також ОСОБА_1 дозволяє собі порушувати і її особистий простір: може без дозволу з`являтися у її помешканні, переслідувати її доньку та онуків. У зв`язку з цим вони змушені виходити з дому з острахом зустріти його, що створює постійну психологічну напругу. Вважає таку поведінку неприпустимою та такою, що порушує права і безпеку її родини.
Також заявник ОСОБА_3 вказує, що насильство протягом тривалого часу негативно вплинуло на її ментальне здоров`я. Вона зверталась по допомогу до психолога. У висновку психолога від 22.03.2026 зазначено: «Клієнтка скаржилася на розлади сну, відчуття втоми і зниженої енергії, негативного відчуття щодо себе, що невдаха, знижену концентрацію уваги. Фізично реагує, якщо щось нагадує їй про травматичну подію та почувається пригніченою при її згадці. Уникає думок та розмов про подію, що може свідчити про те, стресовий досвід не інтегрований. Відчуває постійну настороженість, підвищену пильність, та постійно очікує на катастрофу, на вулиці оглядається, особливо вечорами. Є скарги на неможливість розслабитись, відчуття жару, підвищене потовиділення, тремтіння в руках, відчуття оніміння та поколювання в тілі». Крім того, ОСОБА_3 зазначає, що наявні об`єктивні медичні дані свідчать про погіршення її фізичного стану у зв`язку з насильством та стресовими умовами, у яких тривалий час перебувала.
ОСОБА_3 вказує, що раніше не зверталася до поліції, оскільки сподівалася на мирне ненасильницьке спілкування з ОСОБА_1 17.02.2026 складено два протоколи Серія ВБА № 214204 та № 214203. Зараз в суді перебуває дві справи: №466/1645/26 від 03.03.2026 та №466/1646/26 від 03.03.2026 про вчинення домашнього насильства з боку ОСОБА_1 .
ОСОБА_3 вказує, що дії ОСОБА_1 дають всі підстави припускати, що він може спробувати її вбити; має зброю, може її легко дістати і застосувати; контролює більшу частину її повсякденного життя (переслідує під домом та приходить на роботу); висловлював наміри вчинити самогубство; залякує, переслідує; здійснював напади на неї за межами домашнього середовища; безпосередньо впливає на її безпеку та безпеку дітей; має фінансові проблеми (неодноразово брав кредити, мікрозайми, програвав гроші в азартних іграх); поставив її та дітей в економічну залежність від нього.
На підставі наведеного заявниці просили задовольнити заяву.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 30.06.2026 заяву задоволено частково.
Видано обмежувальний припис строком на 3 (три) місяці, яким вжити такі заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 та покладення на нього обов`язків: - заборонено ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання з постраждалими особами, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а також ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , а також за місцями роботи ОСОБА_3 : АДРЕСА_2 ; - заборонено ОСОБА_1 наближатися на відстань менше 170 м до місця проживання постраждалих осіб, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а також ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , а також до місця роботи на відстань менше 300 м. Гришиної С.Р.: АДРЕСА_2 ; 300 м.
В решті вимог відмовлено.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та безпідставно дійшов висновку про наявність підстав для видачі обмежувального припису. Вказує, що повідомлення про подію від 13.02.2026 було перевірено працівниками патрульної поліції, які не встановили факту домашнього насильства, а дійшли висновку про наявність цивільно-правового спору щодо участі батька у вихованні дитини. На його думку, суд безпідставно не врахував зазначені обставини та не надав належної оцінки відповідним доказам. Апелянт стверджує, що заявниця систематично перешкоджає йому у реалізації батьківських прав та уникає врегулювання питання щодо порядку його спілкування з дитиною, а тому звернення із заявою про видачу обмежувального припису використовується не як засіб захисту від домашнього насильства, а як спосіб обмеження його участі у вихованні дитини. Також зазначає, що висновки суду про тривалий, повторюваний та ескалаційний характер домашнього насильства не підтверджуються належними і допустимими доказами. На його переконання, суд безпідставно поклав в основу рішення висновок психолога та медичні документи, не врахувавши, що окремі з них складені задовго до подій, які стали підставою для звернення до суду, а висновок психолога містить лише припущення щодо можливого зв`язку психологічного стану заявниці з діями апелянта та не підтверджує причинно-наслідкового зв`язку між ними. Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки поданим ним письмовим поясненням, службовій характеристиці з місця проходження військової служби та іншим доказам, чим порушив вимоги статей 89 та 263 ЦПК України щодо всебічного, повного й об`єктивного дослідження доказів та обов`язку мотивувати їх оцінку. Окремо зазначає, що суд безпідставно дійшов висновку про наявність ризиків повторного вчинення домашнього насильства, оскільки у матеріалах справи відсутня оцінка ризиків, проведена уповноваженою особою відповідно до Порядку проведення оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України та Міністерства внутрішніх справ України від 13.03.2019 №369/180. Натомість суд поклав в основу рішення суб`єктивну оцінку заявниці, не перевіривши її належними доказами та не навівши мотивів, з яких визнав її достатньою. 
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.
У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу з підстав, зазначених у ній. Інші учасники справи у судове засідання апеляційної інстанції не з`явились, про причини неявки суду не повідомили.
Клопотання представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 – ОСОБА_10 про відкладення розгляду справи відхилено колегією суддів з огляду на те, що таке не містить обґрунтування причин неможливості з`явитися в судове засідання. Крім цього встановлено, що ОСОБА_4 отримала копію апеляційної скарги у своєму електронному кабінеті, відтак, була ознайомлена із її змістом. 
Учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи у суді апеляційної інстанції відповідно до положень ч. 9 ст. 128 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи.
Якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Такий правовий висновок узгоджується із постановами Верховного Суду від 02.10.2024 у справі № 757/61314/18-ц, від 17.07.2024 у справі № 182/3021/21, від 25.06.2024 у справі № 496/5051/19.
Враховуючи, що заявниці не з`явились у судове засідання, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, з метою дотримання основних засад цивільного судочинства, зокрема і розумних строків розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі заявниць, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 . Від шлюбу у них народилась донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .
Згідно з письмовими поясненнями заявників 13.02.2026 ОСОБА_1 , застосувавши силу, намагався забрати доньку ОСОБА_8 з місця її проживання за адресою: АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_1 в своїх поясненнях визнав, що 13.02.2026 хотів забрати доньку ОСОБА_8 до себе.
17.02.2026 відносно ОСОБА_1 складено два протоколи Серія ВБА № 214204 та № 214203. На розгляді в Шевченківському районному судді м. Львова перебувають справи № 466/1645/26 від 03.03.2026 та № 466/1646/26 від 03.03.2026 про вчинення домашнього насильства з боку ОСОБА_1 .
З висновку психолога ОСОБА_11 від 17.03.2026 вбачається, що діти ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , пережили раптову психотравмуючу подію, яка викликала у них виражену емоційну та фізіологічну реакцію на стрес. Під час події у дітей спостерігалися інтенсивний страх, плач, істеричні реакції, а також тілесні прояви у вигляді тремтіння, утрудненого дихання, що свідчить про активацію захисних механізмів організму у відповідь на загрозу. Після події у дітей відмічаються ознаки постстресового реагування, зокрема порушення сну, нічне жахіття та емоційне напруження, що вказує на продовження впливу травматичного досвіду на їхній психоемоційний стан. Виявлені реакції є типовими для дітей у ситуації гострого стресу та відповідають віковим особливостям функціонування психіки. Разом з тим зазначений стан потребує уваги дорослих та створення безпечних умов для емоційного відновлення дітей. З урахуванням найкращих інтересів дітей, психолог рекомендує: забезпечити дітям безпечне, передбачуване, стабільне середовище проживання, уникати будь яких дій або ситуацій, що можуть повторно травмувати їх; надавати постійну емоційну підтримку, приймати страхи та емоційні прояви дітей, як природну реакцію на стрес; у разі стійкого збереження або посилення симптомів постстресової реакції звернутися до дитячого психолога для проведення корекційної роботи.
Згідно з висновкам психолога ОСОБА_12 від 22.03.2026 загалом стан ОСОБА_3 можна описати як гіпермобілізацію на фоні травматичного досвіду: за зовнішньою різкістю та напруженістю проглядається тривога, вразливість і потреба у безпеці. У Софії, ймовірно в результаті домашнього насильства зі сторони її колишнього чоловіка, спостерігається значне зниження рівня якості життя (згідно з критеріями ВООЗ), а саме: часта втома, фізичний дискомфорт, апатія, негативні думки. Оскільки вона досі не перебуває в безпеці, це не дозволяє психіці відновитися та інтегрувати складний досвід, постійне очікування нових епізодів насильства тримає її в стані стресу. Рекомендована подальша індивідуальна КПТ-терапія або ЕМДР-терапія в режимі 1 сесія (50 хв.) у тиждень для опрацювання травматичного досвіду, стабілізації емоційного стану та поступового відновлення функціональності в повсякденному житті.
Відповідно до результатів медичного обстеження у ОСОБА_3 встановлено наявність початкових проявів артрозу гомілково-ступневого суглоба, а також ентезопатії п`яткового сухожилка. Вказані захворювання можуть загострюватися під впливом хронічного стресу, що підтверджується сучасними медичними дослідженнями, оскільки психоемоційне перенапруження негативно впливає на опорно-руховий апарат, провокуючи запальні процеси та больовий синдром.
Згідно з висновком спеціаліста від 10.03.2025 ОСОБА_3 діагностовано міопію обох очей. Хронічний стрес є доведеним фактором, який впливає на зорову систему, спричиняючи погіршення гостроти зору та загальне виснаження організму.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство – це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Економічне насильство – це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Психологічне насильство – це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство – це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.
Згідно з частиною другою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків.
Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника – це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків – це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України передбачено, що у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Отже, Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17.02.2021 у справі № 766/13927/20-ц (провадження № 61-17471св20), від 28.06.2022 у справі № 466/180/22 (провадження № 61-4104св22), від 25.07.2023 у справі № 344/1732/23 (провадження № 61-6759св23).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатністі і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частково задовольняючи заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для видачі обмежувального припису щодо ОСОБА_1 , оскільки наведені в заяві обставини містять ознаки застосування до заявниць заінтересованою особою психологічного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що наданими заявниками письмовими доказами підтверджуються наявність між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 тривалого конфлікту, пов`язаного із особистими неприязними відносинами та взаємними претензіями. Встановлені судом обставини свідчать про агресивну поведінку ОСОБА_1 та про високий ступінь імовірності повторного вчинення ним домашнього насильства щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, про те, що його дії не мають ознак систематичності, а тому не можуть кваліфікуватися як домашнє насильство, не заслуговують на увагу. Як пояснили заявниці, конфліктні ситуації та агресивна поведінка ОСОБА_1 мали неодноразовий характер. Водночас до поліції вони звернулися лише у лютому 2026 року, оскільки до цього сподівалися на можливість мирного врегулювання конфлікту та налагодження спілкування з ОСОБА_1 .
Колегія суддів звертає увагу, що відсутність факту притягнення до відповідальності за вчинення домашнього насильства не може бути підставою для відмови у встановленні тимчасових обмежень за наявності інших об`єктивних обставин, якими підтверджуються доводи заявника.
Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 червня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її ухвалення.

Повний текст постанови складено: 31.07.2026

Головуючий  

Судді