ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5749/26 Справа № 203/7136/25 | | Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Гапонова А.В., Красвітної Т.П.
за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №203/7136/25 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОК.ФИШ» про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу, пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ОК.ФИШ» - Носкової Наталії Миколаївни на рішення Центрального районного суду міста Дніпра від 18 лютого 2026 року,ухвалене у складі судді Казак С.Ю., -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Центрального районного суду міста Дніпра з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОК.ФИШ» про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу, пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 03 серпня 2022 року за договором купівлі-продажу транспортного засобу 1249/2022/3310899 продав належний йому транспортний засіб марки «KIA», моделі «Forte», 2016 р.в., ТОВ «ОК.ФИШ» за ціною 485000 грн.
Вказує, що зазначений договір було укладено в ТСЦ РСЦ ГСЦ МВС України №1249.
Зазначає, що позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі та передав автомобіль у власність покупця, а останній, в свою чергу в порушення вимог п.5.1 договору не сплатив кошти за придбаний автомобіль.
У зв`язку з чим просив стягнути з відповідача 485 000 грн. у рахунок вартості проданого транспортного засобу, а також у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України інфляційні витрати в сумі 163 029,14 грн., 3% річних в сумі 46 121,50 грн., у відповідності до ст.549 ЦК України пеню в сумі 75 792,88 грн., а всього стягнути 769 943,52 грн.

Рішенням Центрального районного суду міста Дніпра від 18 лютого 2026 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «ОК.ФИШ» про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу, пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних – задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «ОК.ФИШ» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором купівлі-продажу транспортного засобу №1249/2022/3310899 від 03 серпня 2022 року в сумі 485000 грн., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 4850 грн. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Шурин І.В. подав апеляційну скаргу, в якій вважає вказане рішення необґрунтованим та таким, що винесене з грубим порушенням закону, недотриманням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, з огляду на що підлягає скасуванню в частині вимог у задоволенні яких судом відмовлено.
В обґрунтування скарги зазначає, щосудом вірно встановлено та сторонами не заперечувалося факт виконання позивачем умов договору по передачі у власність відповідача транспортного засобу. А отже судом в оскаржуваному рішення вірно зазначено, що предметом доказування в цьому спорі є встановлення обставини проведення відповідачем розрахунку з позивачем у будь-якій формі (готівковій чи безготівковій).
Задовольняючи позовні вимоги позивача щодо стягнення вартості транспортного засобу в розмірі 485 000,00 грн., суд першої інстанції аргументував своє рішення відсутністю у відповідача доказів щодо здійснення повного або часткового розрахунку із позивачем у будь-якій формі (готівковій або безготівковій). Також судом під час винесення рішення враховано, що представник позивача під час розгляду справи в суді повідомив про існування на момент укладення договору між позивачем та керівництвом відповідача усної домовленості щодо здійснення відповідачем оплати за договором після його укладення та позивач покладався на добросовісність відповідача.
При цьому суд першої інстанції відмовив позивачу у задоволення стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 163 029,14 грн., 3% річних в сумі 46 121,50 грн. та пені в сумі 75 792,88 грн., оскільки дійшов висновку, що в силу приписів ч.2 ст.530 ЦК України, відповідач повинен виконати обов`язок щодо пред`явлення позивачем вимоги у семиденний строк.
Враховуючи відсутність направлення позивачем вимоги до відповідача про стягнення вартості транспортного засобу в розмірі 485 000,00 грн., суд першої інстанції вважав, що з вимогою до відповідача позивач фактично звернувся шляхом пред`явлення позову до суду 03 жовтня 2025 року, а відтак позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат, 3% річних та пені, нарахованих до 03 жовтня 2025 року, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі.
З таким висновком суду першої інстанції позивач не погоджується та вважає, що судом невірно визначено строк виникнення у відповідача зобов`язання оплатити вартість автомобіля.
Вказує, що фактична передача транспортного засобу 03 серпня 2022 року, тобто в день укладання Договору купівлі-продажу, без попередньої оплати свідчить про відступ сторін від умов договору щодо передоплати. Такі обставини були викликані виключно необхідністю під час розрахунку відповідача, як юридичної особи, з позивачем вказати у відповідних фінансових документах (рахунках, касових ордерах тощо) реквізитів Договору, за яким здійснювалась оплата.
Отже, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні помилково застосовано положення ст.530 ЦК України, оскільки договором строк виконання грошового зобов`язання є визначеним. Таким чином, висновок суду про необхідність направлення вимоги позивачем на адресу відповідача щодо сплати грошових коштів є помилковим, оскільки строк виконання грошового зобов`язання настав з моменту передачі автомобілю. 
Звертає увагу суду, що оскільки оплата не була здійснена, покупець є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання, що є підставою для застосування наслідків, передбачених ст.625 ЦК України. 
Зазначає, що суд першої інстанції в порушення вимог ст.625 ЦК України неправомірно позбавив позивача інфляційних втрат, 3% річних.
Зауважує, що у зв`язку із невиконанням покупцем свого грошового зобов`язання за договором купівлі-продажу транспортного засобу, в силу приписів положень ст.549 ЦК України у ТОВ «ОК.ФИШ» виникло зобов`язання сплатити на користь позивача пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Отже, судом першої інстанції неправомірно відмовлено позивачу у стягненні з відповідача на його користь пені в розмірі 75 792,88 грн.
Звертає увагу суду, що ухвалене у справі судове рішення не можна визнати законними і обґрунтованими, оскільки судом першої інстанції невірно тлумачиться строк виконання відповідачем грошового зобов`язання, що призвело до неповного з`ясування обставин справи та відмову позивачу у задоволенні стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені.
У зв`язку з чим просить рішення Центрального районного суду міста Дніпра від 18 лютого 2026 року по справі №203/7136/25 в частині відмови у стягненні інфляційних втрат в сумі 163 029,14 грн., 3% річних в сумі 46 121,50 грн., пені в сумі 75 792,88 грн. - скасувати. Постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «ОК.ФИШ» в повному обсязі. Стягнути з ТОВ «ОК.ФИШ» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 9 578,88 грн., пов`язані зі сплатою судового збору у суді першої інстанції (6 159,55 грн.) та суді апеляційної інстанції (3419, 33 грн.).

Також представник відповідача ТОВ «ОК.ФИШ» - Носкова Н.М. подала апеляційну скаргу, в якій не погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в рішенні Центрального районного суду міста Дніпра від 18 лютого 2026 року по справі та вважає оскаржуване рішення суду необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.
Вказує, що у зв`язку із фактичною передачею автомобіля від продавця покупцю, на виконання умов укладеного Договору - ТОВ «ОК.ФИШ» 03 серпня 2022 року, отримало свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 , та провело заміну реєстраційного номеру автомобіля на НОМЕР_2 , що є доказом фактичної передачі авто від продавця та проведеного з ним розрахунку.
Зазначає, що кошти для проведення розрахунку із позивачем було видано з каси ТОВ «ОК.ФИШ» під авансовий звіт, однак надати докази не вбачається можливим, оскільки бухгалтерська, фінансова та документація, що підтверджує надання згоди та повноважень уповноваженій особі відповідача переміщена у зв`язку із воєнними діями на початку 2022 року, без систематизації.
Звертає увагу, що заявлені до стягнення з відповідача за ст.ст.549, ст.625 ЦК України інфляційні витрати, 3% річних та пеня у загальному розмірі 75 792,88 грн. також є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі. Будь-яких звернень до відповідача з вимогами щодо виконання основного зобов`язання та похідних за договором у певні строки, позивачем не надано. Матеріали справи не містять жодних доказів звернення до відповідача в порядку досудового врегулювання спору.
Вважає, що твердження позивача про відсутність розрахунку з ним з боку відповідача за придбаний транспортний засіб у сумі 485 000 грн. є хибним, не відповідає дійним обставинам укладеного правочину між сторонами. Обставини справи сфабриковані позивачем у власних корисливих мотивах з метою безпідставного збагачення за рахунок коштів відповідача, свідомого введення суду в оману.
Також, вважає, що заявляючи цей безпідставний, необґрунтований позов ОСОБА_1 проявляє недобросовісну поведінку, зловживаючи правом звернення до суду, намагається в такий спосіб неправомірно збагатитись. 
Звертає увагу, що порушене, на думку позивача, право мало місце 03 серпня 2022 року, а тому саме з цієї дати необхідно відлічувати початок перебігу строків позовної давності.
Отже, останнім днем строку позовної давності, в межах якого ОСОБА_1 міг звернутись до суду із заявленим позовом щодо стягнення заборгованості було - 04 серпня 2025 року. Як вбачається із отриманого відповідачем примірника позовної заяви остання була сформована представником позивача в системі «Електронний суд» та надіслана до суду 03 жовтня 2025 року, тобто поза межами строку встановленої законом позовної давності.
У зв`язку з чим просила, рішення Центрального районного суду міста Дніпра від 18 лютого 2026 року по справі №203/7136/25 скасувати та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивач своїм правом на подачу відзиву не скористався.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача ТОВ «ОК.ФИШ» - Лисяк В.О. скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому не погоджується з позицією апелянта викладеною в апеляційній скарзі на рішення Центрального районного суду міста Дніпра від 18 лютого 2026 року у справі №203/7136/25, вважає доводи апелянта необґрунтованими, оскільки, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом відзив на апеляційну скаргу відповідає змісту апеляційної скарги поданою представником відповідача ТОВ «ОК.ФИШ» - Носковою Н.М.
В прохальній частині відзиву представник відповідача ТОВ «ОК.ФИШ» - Лисяк В.О. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Центрального районного суду міста Дніпра від 18 лютого 2026 року у справі №203/7136/25. 

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Шурин І.В. в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги представника відповідача ТОВ «ОК.ФИШ» - Носкової Н.М..
Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Вислухавши представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ОК.ФИШ» слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу представника позивача Поплавського Б.О. слід задовольнити частково виходячи з наступного.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Під час час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Так судом встановлено, що 03 серпня 2022 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу 1249/2022/3310899, за умовами якого ОСОБА_1 продав, а ТОВ «ОК.ФИШ» придбало належний позивачу транспортний засіб марки «KIA», моделі «Forte», 2016 р.в.
Згідно п.2.1 укладеного між сторонами договору купівлі-продажу встановлено, що передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна.
Умовами п.3.1 договору ціна продажу транспортного засобу була погоджена сторонами в сумі 485 000 грн. і ТОВ «ОК.ФИШ» зобов`язався сплатити в порядку та на умовах визначених договором вказану ціну.
Як зазначив позивач та не заперечувалось відповідачем, позивачем було виконано умови договору та передано у власність відповідача транспортний засіб.
В свою чергу позивач посилався на невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором щодо сплати коштів за переданий транспортний засіб в сумі 485000 грн..
Відповідач заперечує щодо несплати суми за договором, посилаючись на здійснення повного розрахунку з позивачем при укладенні договору, про що свідчить передача автомобіля згідно п.2.1 договору.

Таким чином, предметом доказування в цьому спорі є доведеність виконання умов договору щодо розрахунку за автомобіль.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з тих підстав, що відповідач під час розгляду справи в суді не представив суду жодного доказу щодо здійснення повного або часткового розрахунку із позивачем у будь-якій формі (готівковій або безготівковій), а оскільки договором купівлі-продажу не встановлювались конкретні строки та порядок здійснення оплати за договором та відсутністю доказів щодо звернення позивача до відповідача з вимогами щодо виконання зобов`язань за договором у певні строки, позивачем не надано, тому позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат, 3% річних та пені, нарахованих до 03 жовтня 2025 року, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі.

Колегія суддів не може повністю погодитись з даним висновком суду першої інстанції в частині вимог у задоволенні яких відмовлено з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
За приписами частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Приписами статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Стаття 663 ЦК України передбачає, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, відповідно до положень статті 530 цього кодексу.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч.1 ст.691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, за ціною, що визначається відповідно до ст.632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
Згідно ч.ч.1-3 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.
Частиною 1 ст.693 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 665 ЦК України у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.
Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (частина друга статті 693 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань». 
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року в справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року в справі № 902/417/18, від 07 лютого 2024 року в справі № 910/3831/22.
Отже, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який в цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача. 
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як було встановлено судом, 03 серпня 2022 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу 1249/2022/3310899, за умовами якого ОСОБА_1 продав, а ТОВ «ОК.ФИШ» придбало належний позивачу транспортний засіб марки «KIA», моделі «Forte», 2016 р.в. Умовами п.3.1 договору ціна продажу транспортного засобу була погоджена сторонами в сумі 485 000 грн., яку покупець зобов`язався сплатити в порядку та на умовах визначених цим договором.
Позивачем було виконано умови договору та передано у власність відповідача транспортний засіб.
Відповідач своїх зобов`язань за договором щодо сплати коштів за проданий транспортний засіб в сумі 485 000 грн. не виконав, не розрахувався за транспортний засіб. При цьому відповідач вказану обставину заперечує, посилаючись на здійснення повного розрахунку з позивачем при укладенні договору.

Отже, враховуючи положення ч.3 ст.692 ЦК України, згідно яких продавець має право вимагати оплати товару, та відсутності доказів сторони відповідача, юридичної особи яка придбала товар, про оплату за умовами договору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення вимог щодо стягнення вартості транспортного засобу за ціною вказаною в договорі, з чим і погоджується колегія суддів.

Щодо вимог в частині стягнення з відповідача боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц.
Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується умовами п.3.1 договору купівлі-продажу транспортного засобу 1249/2022/3310899 від 03 серпня 2022 року, в якому зазначається, що ціна продажу транспортного засобу була погоджена сторонами в сумі 485 000 грн., яку покупець зобов`язався сплатити в порядку та на умовах визначених цим договором.
З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків порушення, відповідно до статті 625 ЦК України.
Згідно до пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).
У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.
Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) та пункті 6.19. постанови від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).
Між тим, положення частини 2 статті 625 ЦК України передбачають два різні за своєю правовою природою інструменти компенсації: інфляційні втрати (відшкодування знецінення гривні) та 3% річних (плата за користування коштами). Кредитор самостійно визначає обсяг своїх позовних вимог.
Отже, суд розглядаючи справу в межах заявлених вимог може стягнути індекс інфляції, не зобов`язуючи автоматично стягувати 3% річних, оскільки інфляційні втрати - це сума, на яку знецінюються гроші через інфляцію, коли боржник вчасно не повертає борг.
Як було встановлено судом першої інстанції відповідач ТОВ «ОК.ФИШ» як покупець, зобов`язався сплатити ціну продажу транспортного засобу, яка була погоджена сторонами в сумі 485 000 грн., однак взяті зобов`язання не виконав, а тому стягнення інфляційних втрат є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що в договорі купівлі-продажу не встановлювались конкретні строки та порядок здійснення оплати за договором. Будь-яких доказів на підтвердження викладених в позові обставин щодо подальшого звернення до відповідача з вимогами щодо виконання зобов`язань за договором у певні строки, позивачем не надано.
Оскільки з вимогою до відповідача, позивач фактично звернувся шляхом пред`явлення позову до суду 03 жовтня 2025 року, то позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат, 3% річних та пені, нарахованих до 03 жовтня 2025 року, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі.
Колегія суддів в цілому погоджується з висновками суду першої інстанції щодо безпідставності та необґрунтованості нарахування 3% річних та пені, нарахованих до 03 жовтня 2025 року, проте вважає, що стягнення з відповідача інфляційних втрат буде відповідати меті одного з принципів цивільного права, зокрема, компенсації майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою, а саме наслідком прострочення виконання грошового зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги позивача в наведеній частині приймаються колегією суддів, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення щодо частини вимог у задоволені яких судом відмовлено.
При цьому суд відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача щодо повного і своєчасного розрахунку за придбаний автомобіль, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами, з урахуванням вимог закону і правил бухгалтерського обліку щодо здійснення розрахунково-касових операцій юридичною особою. 

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Центрального районного суду міста Дніпра від 18 лютого 2026 року в частині відмови позивачу у стягненні інфляційних втрат в сумі 163 029,14 грн. — підлягає скасуванню та ухваленню в цій частині нового рішення про задоволення вимог в цій частині.
Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про часткове задоволення апеляційної скарги, слід стягнути з відповідача на користь позивача, пропорційно задоволеним вимогам, судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції у сумі 11 075,07 грн. (а саме: у суді першої інстанції - 5183,87 грн., суді апеляційної інстанції - 5891,20 грн.).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ОК.ФИШ» - Носкової Наталії Миколаївни -залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Центрального районного суду міста Дніпра від 18 лютого 2026 рокув частині відмови позивачу у стягненні інфляційних втрат в сумі 163 029,14 грн. - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ОК.ФИШ» (ЄДРПОУ 43875545) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) інфляційні втрати в сумі 163 029 (сто шістдесят три тисячі двадцять дев`ять) грн. 14 коп.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ОК.ФИШ» (ЄДРПОУ 43875545) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій у розмірі 11 075 (одинадцять тисяч сімдесят п`ять) грн. 07 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 27.08.2026 року

Головуючий суддя О.В.Агєєв