Справа № 201/3319/26 Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т. 
Провадження № 22-ц/811/1812/26 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

31 липня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
Головуючого судді: Савуляка Р.В.
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.
секретаря: Іванової О.О. 
без участі сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2026 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, –

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2026 року  ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини.
Разом з позовом ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову, в якій просила:
- зобов`язати відповідача ОСОБА_2 до ухвалення рішення у справі забезпечити регулярне спілкування дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з її матір`ю ОСОБА_1 без участі третіх осіб;
- визначити, що таке спілкування здійснюється: щоденно у форматі відео- чи телефонного зв`язку через Viber, WhatsApp, Skype чи інші доступні засоби - з 18:00 до 20:00 за київським часом; шляхом особистої зустрічі з дитиною щонайменше двічі на тиждень у будні, а саме у понеділок та середу та у вихідні дні, без присутності відповідача чи інших осіб;
- покласти на відповідача обов`язок сприяти організації такого спілкування та утримуватися від будь-яких дій, що перешкоджають контактам дитини із матір`ю.
- заборонити відповідачу ОСОБА_2 змінювати місце проживання дитини та вивозити її за межі м. Києва чи України без письмової згоди матері або рішення суду;
- зобов`язати відповідача протягом 24 годин з моменту отримання ухвали повідомити суду та матері точну адресу фактичного проживання дитини, а також контактні дані осіб, з якими дитина перебуває.
В обґрунтування заявлених вимог покликалася на те, що вона звернулась до суду з позовною заявою про визначення місця проживання дитини з матір`ю, де просила визначити місце проживання дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Наголошувала на тому, що перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 з 2023 року. Від подружнього життя вони мають доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Весь період після її народження основний догляд, виховання та забезпечення емоційного розвитку покладалися саме на неї. Саме з нею дитина мала сталий щоденний контакт, що є критично важливим у ранньому віці. У жовтні 2024 року через конфлікт у сім`ї позивач була змушена тимчасово залишити спільне житло. Коли повернулася, відповідач категорично відмовив їй у доступі до дитини та заявив, що вона залишиться з ним. Після цього, відповідач самовільно змінив місце проживання доньки, не повідомивши їй нову адресу, і почав приховувати фактичні обставини її утримання.
Зазначала, що на момент звернення до суду із заявою, їй невідомо, де саме проживає дитина, з ким вона перебуває та які умови її життя і виховання. ЇЇ спроби отримати таку інформацію залишилися безрезультатними, а контакти з донькою зведені до поодиноких відео дзвінків під час перебування дитини у бабусі. Це фактично позбавляє її можливості брати участь у вихованні дитини, порушує її батьківські права та завдає шкоди емоційному стану дитини. З огляду на малолітній вік доньки (2,10 роки), втрата регулярного контакту з матір`ю є для неї особливо болісною: під час рідкісних відео дзвінків чітко видно її радість, емоційний потяг до матері, проте позбавлення звичних щоденних контактів створює серйозні ризики для її психологічного та емоційного розвитку.
Крім того, на думку позивача, існує реальна загроза, що відповідач може вивезти дитину за межі м. Києва або навіть України, що унеможливить виконання майбутнього рішення суду.
Таким чином, позивач вказує, що без негайного вжиття судом заходів забезпечення позову існує ризик: утруднення чи повної неможливості виконання майбутнього рішення суду; втрати дитиною емоційного контакту з матір`ю; порушення її права на безперервний зв`язок з обома батьками; погіршення психологічного та емоційного розвитку дитини. Судовий розгляд цієї справи може тривати тривалий час, а відсутність контакту вже зараз негативно впливає на психоемоційний стан дитини.
Тому до ухвалення остаточного рішення у справі необхідно вжити заходів забезпечення позову.
На думку позивача, застосування судом відповідного заходу забезпечення позову не порушить прав відповідача, оскільки забезпечення позову є процесуальною дією тимчасового характеру і не є вирішення позову по суті спору.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини відмовлено.
Вищезазначену ухвалу оскаржила  ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі вважає висновок суду першої інстанції про те, що заявлені заходи забезпечення позову є тотожними позовним вимогам та фактично вирішують спір по суті, передчасним, необґрунтованим та таким, що не відповідає ані предмету заявленого позову, ані правовій природі інституту забезпечення позову у сімейних спорах.
Наголошує, що предметом поданого позову є виключно визначення місця проживання малолітньої дитини разом із матір`ю, тобто вирішення спору щодо того, з ким саме з батьків дитина повинна проживати на постійній основі після ухвалення судового рішення.
Натомість подана заява про забезпечення позову була спрямована на тимчасове врегулювання відносин між сторонами на період розгляду справи, з метою недопущення погіршення становища дитини, втрати емоційного контакту з матір`ю та запобігання утрудненню виконання можливого рішення суду в майбутньому.
Вважає, що першої інстанції помилково ототожнив позовну вимогу про визначення місця проживання дитини та тимчасове забезпечення права дитини на безперервний контакт із матір`ю під час судового розгляду.
Наголошує, що суд першої інстанції не врахував правові висновки Верховного Суду, а саме: постанову Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі №490/1087/21 (провадження №61-12931св21), постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, постанову Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20, постанову Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі № 752/13587/20, постанову Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 750/9620/20, постанову Верховного Суду від 16 березня 2023 року у справі № 520/13963/17 (провадження № 61-10042св22).
Окрім цього, наголошує, що суд першої інстанції не врахував практику ЄСПЛ та порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2026 року та задовольнити заяву про забезпечення позову.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що відповідно до ст.360 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їх відсутності.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").
Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, є дата складення повного судового рішення – 31 липня 2026 року.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, оскільки вважав, що задоволення вимоги про забезпечення позову фактично призведе до вирішення спору по суті без судового розгляду.
Покликаючись на правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 758/2776/21, суд першої інстанції дійшов висновку, що забезпечення позову шляхом задоволення тотожних позову вимог є порушенням положень частини десятої статті 150 ЦПК України.
Однак, з таким висновком колегія суддів повністю погодитись не може, з огляду на наступне.
Норми статей 149, 150 ЦПК України регламентують, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Забезпечення позову по суті – це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника).
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
При цьому забезпечення позову не порушує принцип змагальності і процесуальної рівноправності сторін. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
Статтею 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, серед яких у пункті 3 є встановлення обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних відносин.
Частиною десятою статті 150 ЦПК України встановлена заборона вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
З виділених матеріалів справи вбачається, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HANT v. UKRAINЕ, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
Як вбачається, з заяви про забезпечення позову, позивачка зазначала, що на момент звернення до суду із заявою, їй невідомо, де саме проживає дитина, з ким вона перебуває та які умови її життя і виховання. ЇЇ спроби отримати таку інформацію залишилися безрезультатними, а контакти з донькою зведені до поодиноких відео дзвінків під час перебування дитини у бабусі. Це фактично позбавляє її можливості брати участь у вихованні дитини, порушує її батьківські права та завдає шкоди емоційному стану дитини. З огляду на малолітній вік доньки (2,10 роки), втрата регулярного контакту з матір`ю є для неї особливо болісною: під час рідкісних відео дзвінків чітко видно її радість, емоційний потяг до матері, проте позбавлення звичних щоденних контактів створює серйозні ризики для її психологічного та емоційного розвитку.
Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до частин першої і другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.
У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19 (провадження № 61-9164св20), від 17 травня 2021 року в справі № 761/25101/20 (провадження № 61-1092св21), від 15 вересня 2021 року в справі № 752/6099/20 (провадження № 61-13598св20).
Верховний Суд у постанові від 29 вересня 2021 року у справі №490/1087/21 (провадження №61-12931св21) вказав, що заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.
Окрім цього, Верховний Суд наголосив, що мати, яка проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, що задоволення вимоги про забезпечення позову призведе до вирішення спору по суті без судового розгляду, а також з тим що вимоги забезпечення позову за своїм змістом є тотожними вимог, які заявлені в позові, оскільки предметом судового розгляду в даній справі є позов про визначення місця проживання дитини, а заявлені заходи забезпечення позову, не повторюються з позовними вимогами.
Колегія суддів звертає увагу на те, що у таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю. А тому з метою запобігання втрати емоційного контакту матері з малолітньою дитиною, погіршення між нею психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про визначення місця проживання малолітньої дитини, колегія суддів вважає за необхідне застосування заходу забезпечення позову у спірних правовідносинах із дотриманням вимог законодавства, яким врегульовано правовий механізм забезпечення позову.
Про необхідність та важливість контакту дитини з кожним із батьків під час тривання судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дітей неодноразово наголошував у своїх рішеннях ЄСПЛ.
Так, у рішенні від 04 вересня 2018 року "Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії" (заява № 6221/14) ЄСПЛ вважав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіку відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, а тому допустимим є встановлення такого графіку до закінчення розгляду справи по суті, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до його приватного i сімейного життя.
Здійснивши оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з урахуванням права матері на особисте спілкування з дитиною, відсутність випадків, які обмежують право на таке спілкування, а також враховуючи ту обставину, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання малолітньої доньки і саме під час вирішення даного спору підлягають доведенню твердження позивача про неправомірну зміну місця проживання дитини, що не може бути вирішено під час розгляду заяви про вжиття заходів забезпечення позову, колегія суддів дійшла висновку про доцільність забезпечення позову шляхом:
- зобов`язати відповідача ОСОБА_2 до ухвалення рішення у справі забезпечити регулярне спілкування дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з її матір`ю ОСОБА_1 без участі третіх осіб;
- визначити, що таке спілкування здійснюється: щоденно у форматі відео- чи телефонного зв`язку через Viber, WhatsApp, Skype чи інші доступні засоби - з 18:00 до 20:00 за київським часом; шляхом особистої зустрічі з дитиною щонайменше двічі на тиждень у будні, а саме у понеділок та середу та у вихідні дні, без присутності відповідача чи інших осіб;
- покласти на відповідача обов`язок сприяти організації такого спілкування та утримуватися від будь-яких дій, що перешкоджають контактам дитини із матір`ю.
- зобов`язати відповідача протягом 24 годин з моменту отримання ухвали повідомити суду та матері точну адресу фактичного проживання дитини, а також контактні дані осіб, з якими дитина перебуває.
Вищевказаний вид забезпечення позову спрямований на забезпечення спілкування матері та дитини, є співмірними із заявленими позовними вимогами та не призводять до вирішення по суті спору у даній цивільній справі.
Однак, колегія суддів дійшла висновку про відмову в забезпеченні позову в частині заборони відповідачу ОСОБА_2 змінювати місце проживання дитини та вивозити її за межі м. Києва чи України без письмової згоди матері або рішення суду, оскільки забезпечення позову у такий спосіб є тотожним задоволенню заявлених позовних вимог, тобто фактично є вирішенням по суті позову, в якому ОСОБА_1 просить визначити місце проживання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею, тоді як наразі спір по суті не вирішується. 
А згідно з ч. 10 ст. 150 ЦПК України, не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Оскільки заходи забезпечення згідно зі ст.158 ЦПК України носять тимчасовий характер, а також можуть змінюватися відповідно до ст.156ЦПК України, то їх запровадження не означає їх імперативну реалізацію без врахування об`єктивних обставин, зокрема, реальних результатів відповідного спілкування дитини з матір`ю з метою емоційного контакту та покращення психоемоційного характеру їх відносин. Отже, за наявності ознак невідповідності застосованого заходу забезпечення позову інтересам дитини він може бути змінений або скасований.
Відповіднодо п.4 ч.1 ст.376ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 376ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову, з наведених вище підстав.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини – задовольнити частково.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2026 року скасувати.
Вжити заходи забезпечення позову у справі № 201/3319/26 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, шляхом:
- зобов`язати ОСОБА_2 до ухвалення рішення у справі забезпечити регулярне спілкування дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з її матір`ю ОСОБА_1 без участі третіх осіб;
- визначити, що таке спілкування здійснюється: щоденно у форматі відео- чи телефонного зв`язку через Viber, WhatsApp, Skype чи інші доступні засоби - з 18:00 до 20:00 за київським часом; шляхом особистої зустрічі з дитиною щонайменше двічі на тиждень у будні, а саме у понеділок та середу та у вихідні дні, без присутності ОСОБА_2 чи інших осіб;
- покласти на ОСОБА_2 обов`язок сприяти організації такого спілкування та утримуватися від будь-яких дій, що перешкоджають контактам дитини із матір`ю.
- зобов`язати ОСОБА_2 протягом 24 годин з моменту отримання ухвали повідомити суду та матері точну адресу фактичного проживання дитини, а також контактні дані осіб, з якими дитина перебуває.
В іншій частині відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 31 липня 2026 року.

Головуючий: Савуляк Р.В. 

Судді: Крайник Н.П. 

Шандра М.М.