Справа № 599/1150/26
н.п.2/599/753/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 року Зборівський районний суд Тернопільської області в складі: головуючого судді Снігурського В.В., за участі секретаря Куриляк О.Г., розглянувши в м.Зборові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

позивач ТОВ «Бізнес Позика» звернувся в суд з позовом до відповідача – ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 515194003 від 01 березня 2026 року в сумі 133600 гривень та судових витрат.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач належно не виконує своїх договірних зобов`язань, порушив умови договору, суму кредиту в повному обсязі не повернув, внаслідок чого у відповідача, станом на 09.07.2026 виникла заборгованість перед позивачем за Договором № 515194003 про надання кредиту, в розмірі 133600 грн, що складається з: 
суми прострочених платежів по тілу кредиту – 48000 грн; суми прострочених платежів по процентах – 52000 грн; суми заборгованості по відсотках відповідно до ст. 625 ЦКУ - 24000 грн; суми прострочених платежів за комісією – 9600 грн., суми заборгованості по штрафах -0 грн.
Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі. Позов підтримує з підстав викладених у позовній заяві та просить їх задовольнити, не заперечує щодо заочного вирішення справи.
Відповідач у судове засідання не з`явився, однак надав відзив на позовну заяву, згідно якого вважає, що докази, надані позивачем є неналежними, недопустимими та недостовірними. Позивач не надав доказів підписання договору за допомогою кваліфікованого електронного підпису. Надана до суду копія є лише візуалізацією, яка не містить ознак цілісності та незмінності. Відповідач категорично заперечує зміст, факт укладення та автентичність як основного Договору, так і всіх наданих Позивачем додаткових угод.
Позивач не надав до суду первинних бухгалтерських документів (меморіальних ордерів, платіжних інструкцій еквайра чи банківської установи), які б достовірно підтверджували факт перерахування коштів саме на рахунок Відповідача, а також надання повного та належного розрахункового документа згідно з вимогами законодавства про електронну комерцію. Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, є одностороннім документом, створеним зацікавленою стороною. Суд не може прийняти цей розрахунок за аксіому, не перевіривши його на предмет відповідності умовам договору та вимогам закону. Долучені до матеріалів справи візуальні роздруківки без підтвердженого електронного цифрового підпису (ЕЦП / КЕП) у розумінні процесуального закону є неналежними та недопустимими доказами. З огляду на викладене, позивач не довів належними доказами ні обґрунтованість заявленої суми заборгованості за процентами, ні наявність самих підстав для стягнення таких коштів.
Відповідач не погоджується з розміром нарахованих процентів за договором. Вважає, що умови додаткової угоди № 1 від 09.03.2026 р. щодо розміру процентної ставки прямо суперечать приписам Закону України № 3498- IX, вказаний правочин у частині нарахування процентів (та/або завуальованих платежів), що перевищують 1% на день, є нікчемним в силу закону (ст. 203, 215, 217 ЦК України) та не створює для відповідача жодних юридичних обов`язків щодо їх сплати.
Так само відповідач вважає неправомірним нарахування комісії та безпідставним нарахування трьох відсотків річних за ст. 625 ЦК України за період дії угоди.
Зазначає, що виключно у разі, якщо суд дійде висновку про доведеність факту видачі коштів та чинності Додаткової угоди № 1 від 09.03.2026 року, стягненню підлягають заборгованість за кредитним договором № 515194003 від 01.03.2026 року у загальному розмірі 82568 гривень 89 копійок, з яких: 48 000,00 грн — основна сума боргу (тіло кредиту); 34 497,88 грн — проценти за користування кредитом за графіком Додаткової угоди № 1; 71,01 грн — 3% річних за ст. 625 ЦК України за період фактичного прострочення з 22.06.2026 р. по 10.07.2026 р.
У задоволенні решти позовних вимог у розмірі 51 031,11 грн., що складається з 9 600,00 грн. нікчемних комісій, 24 000,00 грн. безпідставних нарахувань за ст. 625 ЦК України за період дії угоди, 5800,00 грн. необґрунтованої заборгованості минулих періодів та 11631,11 грн. протиправно нарахованих відсотків, відповідач просить відмовити.
Суд вважає за можливе розглянути дану справу без участі сторін на підставі наявних матеріалів.

Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд встановив, що 01.03.2026 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 укладено Договір № 515194003 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію».
ТОВ «БІЗПОЗИКА» 01.03.2026 року направлено ОСОБА_1 , пропозицію (оферту) укласти Договір № 515194003 про надання кредиту. 01.03.2026 року ОСОБА_1 , прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення Договір № 515194003 про надання кредиту, на умовах визначених офертою.
Зі своєї сторони ТОВ «БІЗПОЗИКА» направлено ОСОБА_1 , через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор UA-7153, на номер телефону НОМЕР_1 , котрий боржником було введено/відправлено.
Відповідно до п. 1 Договору кредиту, ТОВ «БІЗПОЗИКА» надає позичальнику грошові кошти у розмірі 20000,00 грн., на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених Договором кредиту та Правил про надання грошових коштів у кредит.
Згідно з умовами договору кредиту, сторони визначили, що плата за користування кредитом є фіксованою та становить 1 процент за кожен день користування кредитом.
Пунктом 2. Кредитного договору визначено, що протягом строку кредитування процентна ставка за Кредитом, нараховуються на залишок заборгованості по Кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування Кредитом, із урахуванням дня видачі Кредиту та дня повернення Кредиту згідно Графіку платежів.
Пунктом 3. Кредитного договору встановлений графік платежів, які має здійснювати позичальник для належного виконання умов Кредитного договору.
ТОВ «БІЗПОЗИКА» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало, та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 20000,00 грн. шляхом перерахування на банківську картку Позичальника № НОМЕР_2 (яку позичальником вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті.
Також, 09.03.2026 року між ТОВ «БІЗПОЗИКА та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду №ДУ№1 до Договору № 515194003 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов Додаткової угоди ТОВ «БІЗПОЗИКА» надає позичальнику додатково кредит в сумі 28 000.00 грн.
Відповідно до пункту 2 Договору протягом строку кредитування процентна ставка за Кредитом (надалі за текстом – «Проценти за користування кредитом»), нараховуються на залишок заборгованості по Кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування Кредитом, із урахуванням дня видачі Кредиту та дня повернення Кредиту згідно Графіку платежів.
Відповідно до ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, в тому числі електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Відповідно до ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов 'язків та оформлена в електронній формі.
У відповідності до норм ч.1 ст.13 Закону України «Про споживче кредитування» був укладений у письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію" електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту в електронному документі.
Таким чином кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Правові висновки з цього приводу викладено Верховним Судом у постановах від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22).
Отже, саме відповідач ініціював укладення кредитного договору, оформивши заявку на сайті Первісного кредитора, підписавши кредитний договір з використанням одноразового ідентифікатора. 
Одноразовий персональний ідентифікатор UA-7153 направлено відповідачу на номер телефону НОМЕР_1 , який був зазначений позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті.
Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення на мобільний телефон, без здійснення входу на сайт кредитора за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачем та первісним кредитором не був би укладений.
Крім цього факт укладення договору саме відповідачем доводиться відеозаписами верифікації позичальника.
Таким чином спростовуються заперечення відповідача і його доводи про те, що відсутні належні докази щодо укладення договору.

За клопотанням представника позивача у Акціонерного товариства "УНІВЕРСАЛ БАНК" судом витребувано інформацію щодо належності відповідачу банківської картки № НОМЕР_2 та про зарахування коштів за період з 01.03.2026 року (дата видачі кредиту) по 21.06.2026 року (дата закінчення терміну кредитування).
Згідно відповіді Акціонерного товариства "УНІВЕРСАЛ БАНК" від 25.08.2026 №БТ/Е-36774 на ім`я ОСОБА_1 емітовано банківську картку № НОМЕР_2 та відкрито банківський рахунок.
Згідно інформації про рух коштів за вказаним рахунком, на картку № НОМЕР_2 , від ТОВ «Бізнес Позика» 01 березня 2026 року перераховано 20000 грн., 09 березня 2026 року перераховано 28000 грн.
Таким чином спростовуються заперечення відповідача про те, що кредитних коштів він не отримував.
Згідно розрахунку заборгованості наданого позивачем, станом на 09.07.2026 року заборгованість відповідача за Договором №515194003 про надання кредиту, становить 133600,00 грн, що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту – 48 000,00 грн; суми прострочених платежів по процентах – 52 000,00 грн; суми заборгованості по відсотках відповідно до ст. 625 ЦКУ - 24 000,00 грн; суми прострочених платежів за комісією – 9 600,00 грн.
Як вбачається з вказаного розрахунку, а також з інформації про рух коштів за картковим рахунком № НОМЕР_2 , жодного платежу в погашення заборгованості відповідач не здійснив.
Враховуючи, визначену у кредитному договорі процентну ставку за користування кредитом в розмірі 1 процент за кожен день користування кредитом, суд приходить до висновку, що сума прострочених платежів по процентах – 52 000,00 грн, яка визначена позивачем відповідає умовам договору.

В силу положень ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Вимогами ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Згідно зі статями 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Стаття 629 ЦК України, передбачає, що договір є обов`язковим до виконання сторонами. 
Частиною 1 статті 625 ЦК України, передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 

Щодо вимог про стягнення суми заборгованості по відсотках відповідно до ст. 625 ЦКУ в розмірі 24 000,00 грн.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання боржник на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Разом з тим, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, є видом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання, а не платою за користування кредитом. 
Суд враховує, що у спірних правовідносинах сторонами вже погоджено плату за користування кредитом у вигляді процентів, які нараховуються за умовами договору, що свідчить про наявність у кредитодавця компенсації за користування грошовими коштами.
За таких обставин додаткове стягнення процентів відповідно до ст. 625 ЦК України за той самий період призводило б до подвійного покладення на відповідача обов`язку сплачувати плату за користування грошовими коштами та відповідальності за одне і те саме порушення, що суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності.
Крім того, суд враховує, що відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного стану, а також у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, позичальник звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором.
Суд враховує, що за змістом положень ст. 524, 533,535, 625 ЦК України зобов`язання, яке виникло між сторонами на підставі кредитного договору, є грошовим, а проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, є видом відповідальності за порушення такого зобов`язання. Разом з тим, у даному випадку застосування такої відповідальності обмежується спеціальними нормами законодавства, зокрема п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, які підлягають пріоритетному застосуванню. Оскільки спірні правовідносини виникли та існують у період дії воєнного стану, суд приходить до висновку, що відповідач звільняється від відповідальності у вигляді нарахування процентів, передбачених ст. 625 ЦК України.
З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі 24 000 грн. є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Щодо доводів відповідача про неправомірність нарахування комісії.
Відповідно до умов договору комісія визначена як плата за надання кредиту. Водночас, за своєю правовою природою така комісія не є окремою послугою, а фактично входить до загальної вартості кредиту та дублює функцію процентів за користування кредитом.
Суд враховує, що покладення на споживача обов`язку сплачувати додаткові платежі, які не пов`язані з наданням самостійної послуги, створює істотний дисбаланс прав сторін та є несправедливим у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до умов кредитного догвору комісія за видачу кредиту визначена як грошові кошти, які позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю у зв`язку з наданням кредиту. Разом з тим, аналіз змісту зазначеної умови свідчить про те, що така комісія не пов`язана із наданням позичальнику будь-якої самостійної додаткової фінансової послуги, а фактично є складовою вартості кредиту.
Суд враховує, що відповідно до ст. 1054 ЦК України платою за користування кредитом є проценти, які й становлять економічну сутність винагороди кредитодавця за надання грошових коштів у користування. Встановлення додаткових платежів, які не мають самостійного предмета та фактично дублюють функцію процентів, призводить до необґрунтованого збільшення фінансового навантаження на позичальника.
З огляду на те, що спірні правовідносини є правовідносинами у сфері споживчого кредитування, до них підлягають застосуванню положення законодавства про захист прав споживачів, відповідно до яких умови договору не можуть призводити до істотного дисбалансу прав та обов`язків сторін.
Покладення на споживача обов`язку сплачувати комісію, яка не пов`язана із наданням окремої послуги та фактично є додатковою платою за саме надання кредиту, свідчить про несправедливість такої умови договору, оскільки створює для споживача надмірний фінансовий тягар та порушує баланс інтересів сторін.
Суд враховує правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19, відповідно до якої законодавством про споживче кредитування передбачено можливість встановлення у кредитному договорі комісій, пов`язаних із наданням, обслуговуванням та поверненням кредиту, за умови, що такі комісії відповідають фактично наданим додатковим чи супутнім послугам.
Разом з тим, Верховний Суд зазначив, що у разі відсутності визначення переліку таких послуг, їх змісту, обсягу та вартості, а також доказів їх фактичного надання споживачу, умова договору щодо сплати відповідної комісії є нікчемною.
Як вбачається з умов кредитного договору, комісія за видачу кредиту визначена без зазначення конкретного переліку додаткових чи супутніх послуг, які надаються позичальнику, без розкриття їх змісту, обсягу та вартості, а матеріали справи не містять доказів фактичного надання відповідачу будь-яких додаткових послуг, за які встановлена така комісія.
Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, який зазначав, що встановлення у кредитному договорі комісій, які не пов`язані з наданням конкретних додаткових послуг, є неправомірним та не підлягає задоволенню при вирішенні спору.
Таким чином, сума визначених позивачем прострочених платежів за комісією в розмірі 9600,00 грн. за своєю правовою природою є складовою плати за користування кредитом, яка вже врахована у процентній ставці, а відтак вимоги позивача в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Враховуючи вказане вище позовні вимоги підлягають задоволенню частково, в сумі 100000 грн, з розрахунку 48 000 грн прострочених платежів по тілу кредиту та 52000 грн відсотків, а в решті вимог слід відмовити.
Крім того, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесенні ним та документально підтвердженні судові витрати по справі, а саме 2662 грн. 40 коп. судового збору. 

Керуючись ст.ст.12, 76, 77, 81, 141, 258, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 625, 629, 1048, 1049, 1050, 1054, суд,

УХВАЛИВ:

позов задовольнити частково. Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ; зареєстрована адреса проживання:  АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» (код ЄДРПОУ: 41084239, місцезнаходження: 01133, м.Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 26, офіс 411) заборгованість за договором №515194003, в сумі 100000 гривень (сто тисяч гривень) з розрахунку 48 000 грн прострочених платежів по тілу кредиту та 52000 грн відсотків.
В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» 2662 грн. 40 коп. (дві тисячі шістсот шістдесят дві гривні 40 копійок) судових витрат (судового збору).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а у разі подання апеляційної скарги, якщо рішення не скасовано, після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга може бути подана до Тернопільського апеляційного суду через Зборівський районний суд на протязі 30 днів з дня його прийняття.

Суддя Зборівського
районного суду В. В. Снігурський