Справа № 159/8846/25 	Головуючий у 1 інстанції: Чалий А. В. 	
Провадження № 22-ц/802/903/26  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів Киці С. І., Федонюк С. Ю., 
з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,
представника позивача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за  позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини, треті особи, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Колодяжненської сільської ради Ковельського району Волинської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04 травня 2026 року,
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом.
Покликався на те, що з 31 січня 1993 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем  ОСОБА_3 , який було розірвано рішенням  Ковельського міськрайонного суду Волинської області віл 13 січня 2021 року. Під час проживання в шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 .
Позивач зазначав, що неповнолітній син знаходиться на його повному утриманні, оскільки відповідач належним чином не виконує своїх батьківських обов`язків, проживає окремо, вихованням дитини не займається, так як через тривале зловживання алкоголем страждає на серйозні психічні розлади, які не припиняються, незважаючи на періодичне стаціонарне та постійне амбулаторне лікування. У зв`язку із захворюванням нервової системи вирішується питання про визнання ОСОБА_3 недієздатною.
Також вказував, що встановлення факту перебування дитини на його утриманні має важливе юридичне значення, так як дозволить використати право на відстрочку від призову на військову службу на підставі абз. 4 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», оскільки у разі його можливої мобілізації неповнолітній син ОСОБА_5 залишиться без батьківської опіки і догляду, враховуючи те, що відповідач ОСОБА_3 в силу захворювання не в змозі виконувати батьківські обов`язки.
Враховуючи наведене, позивач ОСОБА_2 просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04 травня 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Вважаючи вказане рішення суду першої інстанції незаконним, представник позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неповне з`ясування фактичних обставин справи, ненадання судом належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам та неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, не врахував інтереси самої дитини та не надав належну правову оцінку поданим позивачем доказам, якими підтверджується факт перебування неповнолітнього сина на утриманні останнього та відсутність бажання і фізичну неможливість виконання відповідачем ОСОБА_3 своїх батьківських обов`язків щодо участі у вихованні дитини.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері дитини обмежується або припиняється, які є необхідними для підтвердження самостійного виховання неповнолітньої дитини батьком.
Такий висновок суду є правильний.
Встановлено, що 31 січня 1993 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_6 , було укладено шлюб, зареєстрований Любитівською сільською радою народних депутатів Ковельського району Волинської області, актовий запис № 2 (а. с. 9).
Як вбачається з копії свідоцтва про народження від 07 вересня 2021 року, серії НОМЕР_1 , від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 8).
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13 січня 2021 року у справі № 159/6345/20 шлюб між сторонами було розірвано (а. с. 9).
Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 10).
З відомостей про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, наданих Кородяжненською сільською радою Ковельського району Волинської області за № 727 від 12 листопада 2025 року, вбачається, що позивач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 15).
Також встановлено, що наказом Служби у справах дітей Колодяжненської сільської ради Ковельського району Волинської області від 17 липня 2024 року, № 12/1.4, неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , тимчасово влаштовано в сім`ю його батька ОСОБА_2 за адресою:  АДРЕСА_1  (а. с. 16)
З Акта обстеження умов проживання від 14 листопада 2025 року за вищевказаною адресою вбачається, що ОСОБА_4 проживає разом з батьком, який його утримує, виховує та доглядає за ним, санітарно - гігієнічні умови проживання задовільні, продуктами харчування, одягом, взуття, речами особистого вжитку дитина забезпечена, зі слів ОСОБА_2 стосунків з матір`ю син не підтримує (а. с. 18).
Згідно з інформацією, наданою Ковельським відділом державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 17 листопада 2025 року за № 164876/10, виконавчі провадження відносно ОСОБА_2 станом на 14 листопада 2025 року відсутні (а. с. 11).
З характеристики, наданої ОСОБА_2 за місцем роботи, вбачається, що останній з 30 серпня 2024 року працює в ПП «ЛЕКО ТРАНС» на посаді водія вантажного автомобіля в міжнародному сполученні та характеризується позитивно (а. с. 17).
Крім того, з наявних в матеріалах справи письмових доказів встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є особою з інвалідністю першої групи та перебувала на стаціонарному лікуванні в КП «Волинська обласна психіатрична лікарня центр терапії залежностей» в періоди: з 24 червня 2024 року по 05 липня 2024 року та з 11 жовтня 2024 року по 30 жовтня 2024 року з діагнозами: токсична енцефалопатія, дегенерація нервової системи, атрофія кори головного мозку, виражені когнітивні, інтелектуально-мнестичні розлади, гострий поліморфний психотичний розлад (а. с. 14).
Відповідно до наявної в матеріалах справи копії витягу з рішення експертної комісії з оцінювання повсякденного функціонування особи за № 198/26/140/В від 20 січня 2026 року, ОСОБА_3 встановлено І групу інвалідності, підгрупа Б. Основний діагноз: Е.07.08. Супутній діагноз G93.80 - інші уточнені ураження головного мозку. Дата наступного оцінювання - 01 лютого 2031 року (а. с. 48).
З довідки Любитівського ліцею імені Лесі Українки від 11 листопада 2025 року № 01-21/149, яка приєднана до матеріалів справи, слідує, що вихованням, навчанням та утриманням учня 9-го класу ОСОБА_4 займається батько ОСОБА_2 , мати, ОСОБА_3 , у зв`язку з хворобою, починаючи з вересня 2024 року участі у вихованні та навчанні сина не бере, з педагогами не спілкується (а. с.19).
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Згідно з частиною першою статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Згідно з частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. Майновий обов`язок недієздатної особи за її рахунок виконує опікун.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Таким чином, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в Сімейному кодексі України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, то це дає підстави вважати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Сімейним кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Згідно зі статтею 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. 
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на вищенаведене, апеляційний суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази існування або настання обставин, в силу яких батьківська правосуб`єктність матері дитини обмежена або припинилася, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини саме батьком.
Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про відсутність необхідних та достатніх умов для встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітнього  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , позивачем  ОСОБА_2 , у зв`язку з чим позовні вимоги останнього задоволенню не підлягають.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову в позові  ОСОБА_2 є законним та обґрунтованим.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування не вбачає.
Доводи апеляційної скарги не впливають на законність оскаржуваного рішення і зводяться до незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції та переоцінки доказів, які були предметом дослідження суду.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді