ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2026 року 
м. Київ

справа № 420/4588/24
адміністративне провадження № К/990/49897/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Єресько Л.О., 

розглянувши у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 420/4588/24
за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування пункту наказу, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року (суддя Білостоцький О. В.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 6 листопада 2024 року (суддя-доповідач - Коваль М.П., судді: Осіпов Ю.В., Скрипченко В.О.)
УСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі також - відповідач), у якому просив визнати протиправними та скасувати пункт 2 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 «Про результати службового розслідування щодо порушення порядку виплати додаткової винагороди» від 15 грудня 2023 року № 68 в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності.
ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 6 листопада 2024 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач проходив військову службу на посаді начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 . Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 5 жовтня 2023 року № 284 особовому складу зонального відділу призначено виплату додаткової винагороди в розмірі 30 000 грн у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань за серпень 2023 року. Водночас такий наказ було видано з порушенням строку, встановленого пунктом 10 розділу XXXIV Порядку № 260, оскільки відповідний наказ за попередній місяць мав бути виданий до 5 числа поточного місяця.
Також судами встановлено, що наказ від 5 жовтня 2023 року № 284 було видано на підставі рапортів командирів підрозділів про виконання особовим складом бойових (спеціальних) завдань у серпні 2023 року, які надійшли до зонального відділу несвоєчасно: більша частина таких рапортів була зареєстрована наприкінці вересня 2023 року, а інша частина - у перших числах жовтня 2023 року. При цьому позивач у періоди з 21 серпня 2023 року до 6 вересня 2023 року та з 27 вересня 2023 року до 13 жовтня 2023 року перебував у щорічній основній відпустці, а тимчасове виконання обов`язків начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 було покладено на підполковника ОСОБА_2 .
Крім того, судами встановлено, що за результатами службової перевірки та службового розслідування встановлено причини та умови, які призвели до порушення строків підготовки відповідних документів та видання наказу про виплату додаткової винагороди. Зокрема, встановлено неналежне здійснення контролю за своєчасною підготовкою та поданням командирами підрозділів відповідних рапортів, необізнаність позивача про стан справ у підпорядкованому підрозділі, невстановлення ним належного внутрішнього порядку, який гарантував би неухильне виконання вимог законодавства та статутів Збройних Сил України, а також неналежну організацію своєчасної та повної виплати особовому складу грошового забезпечення.
За результатами службового розслідування складено Акт від 14 грудня 2023 року, в якому зроблено висновок про неналежне виконання позивачем службових обов`язків, визначених статтями 11, 16, 58 та 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України. На підставі зазначеного Акта командиром військової частини НОМЕР_1 15 грудня 2023 року прийнято наказ № 68 «Про результати службового розслідування щодо порушення порядку виплати додаткової винагороди», яким за неналежне виконання службових обов`язків позивачу оголошено сувору догану.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що встановлені під час службового розслідування обставини свідчать про неналежне виконання позивачем службових обов`язків щодо організації та контролю за своєчасною підготовкою документів, необхідних для виплати додаткової винагороди військовослужбовцям. Суди зазначили, що несвоєчасне подання рапортів командирами підрозділів, перебування позивача у відпустці, виконання підрозділами завдань в умовах воєнного стану та складна безпекова ситуація не звільняли позивача як начальника зонального відділу від обов`язку бути обізнаним про стан справ у підрозділі, організовувати роботу підлеглих та забезпечувати дотримання встановленого порядку виплати грошового забезпечення.
Ураховуючи наведене, суди дійшли висновку про наявність у діях позивача дисциплінарного проступку, що полягав у неналежному виконанні службових обов`язків, передбачених статтями 11, 16, 58 та 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а відтак - про наявність правових підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності. При цьому суди виходили з того, що оскаржуваний наказ прийнято уповноваженою посадовою особою в межах наданих повноважень та з дотриманням установленої процедури, а при обранні виду дисциплінарного стягнення враховано характер та обставини проступку, його наслідки, попередню поведінку військовослужбовця, тривалість військової служби та рівень знань про порядок її проходження. У зв`язку з цим суди попередніх інстанцій не встановили підстав для визнання протиправним та скасування наказу № 68 від 15 грудня 2023 року в частині оголошення позивачу суворої догани.
ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи
Не погодившись із вказаними судовими рішеннями, позивач звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 6 листопада 2024 року, та ухвалити рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень попередніх інстанцій позивач послався на пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), зазначивши про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, зокрема щодо можливості притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності за неналежне виконання службових обов`язків у період перебування у відпустці.
Касаційна скарга, як указує скаржник, має виняткове значення для останнього.
Ухвалою від 14 січня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Відповідач подав відзив на касаційну скаргу із проханням залишити її без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 6 листопада 2024 року у справі № 420/4588/24 - без змін. 
Ухвалою від 00 вересня 2026 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
IV. Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків судів першої та апеляційної інстанцій, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи 
Переглянувши оскаржувані судові рішення у межах, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає таке.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку із притягненням ОСОБА_1 , начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , до дисциплінарної відповідальності за неналежне виконання службових обов`язків, що призвело до несвоєчасного видання наказу про виплату додаткової винагороди військовослужбовцям за виконання бойових (спеціальних) завдань.
З метою зміцнення законності, правопорядку та військової дисципліни у Збройних Силах України, забезпечення конституційних прав військовослужбовців прийнято Закон України «Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України» від 7 березня 2002 року № 3099-III (далі - Закон № 3099-III), який визначає статус, основні завдання, організацію та принципи діяльності Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, права, обов`язки, заходи соціального і правового захисту та відповідальність її військовослужбовців.
Згідно зі статтею 1 Закону № 3099-III Військова служба правопорядку у Збройних Силах України (далі - Служба правопорядку) є спеціальним правоохоронним формуванням у складі Збройних Сил України, призначеним для забезпечення правопорядку і військової дисципліни серед військовослужбовців Збройних Сил України у місцях дислокації військових частин, у військових навчальних закладах, установах та організаціях (далі - військові частини), військових містечках, на вулицях і в громадських місцях; для запобігання кримінальним та іншим правопорушенням у Збройних Силах України та їх припинення; для захисту життя, здоров`я, прав і законних інтересів військовослужбовців, військовозобов`язаних під час проходження ними зборів, працівників Збройних Сил України, а також для захисту майна Збройних Сил України від розкрадання та інших протиправних посягань, а так само для участі у протидії диверсійним проявам і терористичним актам на військових об`єктах.
Основні завдання Служби правопорядку визначені статтею 3 Закону № 3099-III.
Відповідно до частини четвертої статті 5 Закону № 3099-III Служба правопорядку створюється на базі відповідних структурних підрозділів і служб Міністерства оборони України, функції яких цим Законом покладені на Службу правопорядку.
Пунктом 1 частини п`ятої статті 5 Закону № 3099-III передбачено, що органи управління Служби правопорядку складаються з Головного управління Служби правопорядку Збройних Сил України; Центрального управління Служби правопорядку по місту Києву і Київській області та територіальних управлінь Служби правопорядку; зональних відділів (відділень) Служби правопорядку.
Частиною одинадцятою статті 5 Закону № 3099-III визначено, що начальники управлінь Головного управління Служби правопорядку Збройних Сил України та начальники відділів Центрального та територіальних управлінь, начальники зональних відділів (відділень) Служби правопорядку, їх заступники, командир дисциплінарного батальйону, керівники підрозділів охорони військових об`єктів, патрульно-постової служби, безпеки дорожнього руху, спеціального призначення, начальник ІНФОРМАЦІЯ_3 призначаються на посади начальником Генерального штабу - Головнокомандувачем Збройних Сил України за поданням начальника Головного управління Служби правопорядку.
Порядок і строки проходження військової служби військовослужбовцями Служби правопорядку, присвоєння їм військових звань та звільнення їх з військової служби визначаються відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідних положень про проходження військової служби (стаття 13 Закону № 3099-III).
Військовослужбовець Служби правопорядку у межах своїх повноважень, наданих цим Законом та іншими законами, самостійно приймає рішення, крім випадків, передбачених цим Законом, і несе за свої протиправні дії або бездіяльність відповідальність у встановленому законом порядку (стаття 15 Закону № 3099-III).
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 21 липня 2023 року № 260 затверджено Положення про ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - Положення № 260).
Відповідно до пункту 1.1 розділу І Положення № 260 ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_4 ) є органом управління Військової служби правопорядку у визначеній зоні діяльності, який безпосередньо підпорядковується військовій частині НОМЕР_1 та призначений для забезпечення правопорядку і військової дисципліни серед військовослужбовців Збройних Сил України, запобігання кримінальним та іншим правопорушенням у Збройних Силах України, а також захисту майна Збройних Сил України від розкрадання та інших протиправних посягань.
Згідно з розділом VI Положення № 260 контроль за діяльністю Військової служби правопорядку у Збройних Силах України та дотриманням нею законодавства здійснюється Головнокомандувачем Збройних Сил України, а безпосередній контроль за діяльністю ІНФОРМАЦІЯ_5 - військовою частиною НОМЕР_1 .
Відповідно до розділу VII Положення ІНФОРМАЦІЯ_6 , який безпосередньо підпорядковується командиру військової частини НОМЕР_1 та є прямим начальником усього особового складу ІНФОРМАЦІЯ_7 визначає основні завдання і функції підпорядкованих підрозділів, обов`язки і права своїх заступників та керівників підпорядкованих підрозділів.
При цьому начальник ІНФОРМАЦІЯ_5 у мирний час, під час дії особливого періоду та воєнного стану здійснює безпосереднє керівництво ІНФОРМАЦІЯ_4 та відповідає, зокрема, за військову дисципліну особового складу, внутрішній порядок і стан фінансового господарства.
Начальник ІНФОРМАЦІЯ_5 , зокрема, зобов`язаний знати стан справ у ІНФОРМАЦІЯ_8 , постійно вдосконалювати методи керівництва, встановлювати такий внутрішній порядок, який гарантував би неухильне виконання законів України і положень статутів Збройних Сил України, а також знати потреби і запити особового складу ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначено Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі - Статут).
Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини) (частина друга вступу Статуту).
Дія Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями (частина четверта вступу Статуту).
Пунктом 3 загальних положень Статуту визначено, що військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.
За змістом пункту 5 загальних положень Статуту внутрішня служба є системою заходів, що вживаються для організації повсякденного життя і діяльності військової частини, підрозділів та військовослужбовців відповідно до Статуту та інших нормативно-правових актів.
Пунктом 6 загальних положень Статуту передбачено, що внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців і організоване виконання інших завдань. Вимоги цього Статуту зобов`язаний знати та сумлінно виконувати кожен військовослужбовець.
Пунктом 7 загальних положень Статуту встановлено, що внутрішньою службою у військових частинах та підрозділах керують їх командири. Безпосереднім організатором внутрішньої служби у військовій частині є начальник штабу, а в роті - головний сержант роти.
Приписами пункту 8 загальних положень Статуту на всіх прямих начальників покладено відповідальність за стан внутрішньої служби у військових частинах. Вони повинні подавати допомогу підпорядкованим військовим частинам і підрозділам в організації та забезпеченні виконання вимог внутрішньої служби і систематично перевіряти її стан.
Пункт 16 Статуту закріплює обов`язок кожного військовослужбовця виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Такі обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями та інструкціями.
Розділом 2 Статуту визначено загальні обов`язки командирів (начальників).
Приписами статті 58 Статуту командира (начальника) визначено як єдиноначальника, який особисто відповідає перед державою, зокрема, за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини (підрозділу), бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу, внутрішній порядок, всебічне забезпечення військової частини (підрозділу), а також за додержання принципів соціальної справедливості.
Цією ж статтею встановлено, що командир (начальник) відповідно до займаної посади повинен діяти самостійно та вимагати від підлеглих виконання вимог Конституції України, законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів.
Статтею 59 Статуту на командира (начальника) покладено, зокрема, обов`язок знати стан справ у дорученій йому військовій частині (підрозділі), ділові та морально-психологічні якості безпосередньо підпорядкованих військовослужбовців, уміло керувати військовою частиною (підрозділом) як у повсякденному житті, так і під час виконання бойових завдань; завжди мати точні відомості про особовий склад, озброєння, боєприпаси, бойову та іншу техніку, пальне, матеріальні засоби (кошти), що є у військовій частині (підрозділі); встановлювати такий внутрішній порядок, який гарантував би неухильне виконання законів України і положень статутів Збройних Сил України; показувати приклад дисциплінованості та неухильного виконання вимог законодавства, наказів і розпоряджень командирів (начальників).
Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV (далі - Дисциплінарний статут), визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг. Його вимоги є обов`язковими для всіх військовослужбовців Збройних Сил України незалежно від військового звання, службового становища та заслуг.
Із положень статей 1, 2 Дисциплінарного статуту випливає, що військова дисципліна полягає у бездоганному і неухильному додержанні всіма військовослужбовцями порядку і правил, установлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України, та ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Статтею 5 Дисциплінарного статуту визначено, що за стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують його постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих та не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.
Цією ж статтею встановлено, що стан військової дисципліни визначається здатністю особового складу виконувати в повному обсязі та в строк поставлені завдання, морально-психологічним станом особового складу та спроможністю командирів підтримувати на належному рівні військову дисципліну.
Стаття 5 Дисциплінарного статуту також покладає на командира обов`язок щодо кожного випадку правопорушення прийняти рішення про необхідність притягнення винного до відповідальності залежно від обставин вчинення правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі й іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України».
Діяльність командира щодо підтримання військової дисципліни оцінюється не кількістю накладених ним дисциплінарних стягнень, а виконанням обов`язків із додержанням вимог законів і статутів Збройних Сил України, повним використанням дисциплінарної влади для наведення порядку та запобігання порушенням військової дисципліни. Командир, який не забезпечив додержання військової дисципліни та не вжив заходів для її відновлення, несе встановлену законом відповідальність.
Статтею 12 Дисциплінарного статуту визначено коло посадових осіб, які користуються дисциплінарною владою в повному обсязі цього Статуту, крім відповідних повноважень, визначених ним для кожного з них особисто.
За приписами статті 45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення ним військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Статтею 48 Дисциплінарного статуту передбачено перелік дисциплінарних стягнень, які можуть застосовуватися до військовослужбовців, серед яких є сувора догана.
Положеннями статті 83 Дисциплінарного статуту визначено, що на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які встановлені цим Статутом та відповідають військовому званню військовослужбовця і дисциплінарній владі командира, який вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Статтею 84 Дисциплінарного статуту передбачено можливість проведення службового розслідування перед прийняттям командиром рішення про накладення дисциплінарного стягнення. Метою такого розслідування є уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини військовослужбовця.
Відповідно до статті 86 Дисциплінарного статуту під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховуються характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Стаття 97 Дисциплінарного статуту визначає порядок оголошення військовослужбовцям накладених дисциплінарних стягнень. Зокрема, про такі стягнення може бути оголошено особисто, у письмовому наказі (розпорядженні), на нараді чи перед строєм військовослужбовців, які мають військові звання (обіймають посади) не нижче за військове звання (посаду) військовослужбовця, який вчинив правопорушення. При цьому оголошувати про дисциплінарні стягнення командирам у присутності підлеглих заборонено.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначено Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим Наказом Міністерства оборони України від 7 червня 2018 року № 260 (далі - Порядок № 260).
Порядок виплати додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України на період дії воєнного стану визначено розділом XXXIV Порядку № 260.
За приписами пункту 5 розділу XXXIV Порядку № 260 у разі необхідності підтвердження безпосередньої участі відряджених до військових частин (установ, організацій) військовослужбовців у бойових діях або заходах командири військових частин (установ, організацій), до яких для виконання завдань відряджений військовослужбовець, повідомляють про це органи військового управління, військові частини (установи, організації) за місцем штатної служби таких військовослужбовців.
Пунктом 8 розділу XXXIV Порядку № 260 визначено, що виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників) військових частин - особовому складу військової частини, а також керівника органу військового управління - командирам (начальникам) військових частин.
Відповідно до пункту 9 розділу XXXIV Порядку № 260 накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видаються до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів.
Пунктом 15 розділу XXXIV Порядку № 260 передбачено, що підготовка проектів наказів для здійснення виплати додаткової винагороди покладається на підрозділи, що відповідають за ведення обліку особового складу.
Отже, наведеними положеннями Порядку № 260 визначено як підстави для виплати додаткової винагороди, так і порядок та строки підготовки відповідних документів і видання наказів про її виплату.
Крім того, наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 7 квітня 2017 року № 124 затверджено Інструкцію з діловодства у Збройних Силах України (далі - Інструкція № 124).
Пунктом 1.3 Інструкції № 124 відповідальність за організацію діловодства у військовій частині (установі) покладено на командира (керівника). При цьому за зміст, якість підготовки та належне оформлення документів, організацію діловодства і зберігання документів у структурних підрозділах військової частини (установи) відповідають їх командири (керівники).
За змістом пункту 1.10 Інструкції № 124 командири (керівники) військових частин (установ) зобов`язані, зокрема, вимагати від підлеглих своєчасного виконання одержаних вказівок, доручень та розпоряджень.
Таким чином, положеннями Порядку № 260 та Інструкції № 124 на командування військової частини покладено обов`язки щодо належної організації документообігу, контролю за своєчасністю підготовки необхідних документів та забезпечення видання наказів про виплату додаткової винагороди у встановлені строки.
Надаючи правову оцінку правильності та обґрунтованості рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, суд має перевірити, чи прийнято таке рішення у межах повноважень, у порядку та спосіб, установлені Конституцією та законами України; чи містять дії (бездіяльність) військовослужбовця ознаки дисциплінарного проступку; чи існували передбачені законом підстави для застосування дисциплінарного стягнення та чи відповідає обраний його вид характеру вчиненого проступку.
Актом службового розслідування від 14 грудня 2023 року встановлено, що наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 про виплату особовому складу додаткової винагороди за виконання бойових (спеціальних) завдань у серпні 2023 року в розмірі 30 000,00 грн видано 05 жовтня 2023 року. Підставою для його видання стали рапорти командирів підрозділів, які надійшли до зонального відділу несвоєчасно: більшість - наприкінці вересня, решта - у перших числах жовтня 2023 року.
Цим же актом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у щорічній основній відпустці з 21 серпня до 06 вересня 2023 року та з 27 вересня до 13 жовтня 2023 року, а на період його відсутності тимчасове виконання обов`язків начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 покладалося на підполковника ОСОБА_2 .
Водночас за результатами службового розслідування встановлено, що несвоєчасне видання наказу було зумовлено не лише несвоєчасним поданням рапортів командирами підрозділів, а й неналежною організацією цієї роботи та відсутністю належного контролю з боку начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Зокрема, до вибуття у відпустку 21 серпня 2023 року ОСОБА_1 був обізнаний про відсутність необхідних рапортів командирів підрозділів, однак не вжив заходів для організації їх своєчасного подання та не визначив підполковнику ОСОБА_2 , на якого покладалося тимчасове виконання його обов`язків, відповідних завдань. Після повернення з відпустки 7 вересня 2023 року позивач також не вжив необхідних заходів для з`ясування фактичного стану справ, отримання рапортів та забезпечення своєчасної підготовки відповідного наказу, а 27 вересня 2023 року повторно вибув у відпустку за їх відсутності.
Під час розгляду справи суди попередніх інстанцій дослідили матеріали службового розслідування у сукупності з іншими доказами та надали їм належну оцінку. За результатами такої оцінки суди дійшли висновку про неналежне виконання позивачем службових обов`язків щодо організації роботи підпорядкованого підрозділу, контролю за станом справ та забезпечення своєчасного видання наказу про виплату особовому складу додаткової винагороди.
З таким висновком судів попередніх інстанцій Верховний Суд погоджується.
Згідно зі статтею 58 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає, зокрема, за військову дисципліну, внутрішній порядок та всебічне забезпечення військової частини.
Командир (начальник) зобов`язаний знати стан справ у дорученій йому військовій частині, установлювати внутрішній порядок, який забезпечує неухильне виконання законів і статутів, зміцнювати військову дисципліну, знати потреби та запити особового складу, а також вживати заходів для їх задоволення (стаття 59 Статуту).
З урахуванням наведених положень Статуту ОСОБА_1 , як начальник ІНФОРМАЦІЯ_5 , був зобов`язаний знати стан справ у підпорядкованому йому підрозділі, належним чином організовувати роботу підлеглих та здійснювати контроль за виконанням ними покладених завдань.
За обставинами цієї справи виконання підрозділами бойових (спеціальних) завдань, їх територіальна віддаленість, розосередження, а також складна обстановка, пов`язана з постійними артилерійськими обстрілами міста Херсона, об`єктивно могли ускладнювати своєчасне надходження відповідних рапортів. Водночас ці обставини не звільняли позивача від обов`язку належним чином організувати роботу підпорядкованих підрозділів та забезпечити контроль за виконанням установлених вимог.
При цьому обов`язок начальника щодо організації такої роботи не виникав безпосередньо у момент настання строку видання наказу та не припинявся у зв`язку з його тимчасовою відсутністю. За своїм характером він є постійним і випливає зі службового становища позивача як начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Як установлено актом службового розслідування, до вибуття у відпустку 21 серпня 2023 року позивач знав про відсутність необхідних рапортів. За таких обставин він мав забезпечити організацію їх своєчасного подання, у тому числі визначити особі, яка тимчасово виконувала його обов`язки, відповідні завдання на період своєї відсутності. Однак цього зроблено не було.
Перебування позивача у відпустці з 21 серпня до 6 вересня 2023 року саме по собі не є обставиною, яка виключає його дисциплінарну відповідальність. При цьому позивач не притягувався до відповідальності за невиконання ним службових обов`язків безпосередньо у період відпустки. Оцінці підлягала його неналежна організація роботи до вибуття у відпустку, невжиття заходів для належного продовження цієї роботи на час його відсутності, а також подальша бездіяльність після повернення до виконання службових обов`язків.
Після повернення з відпустки 7 вересня 2023 року позивач мав можливість з`ясувати стан справ, встановити причини відсутності рапортів та вжити необхідних заходів для їх отримання і підготовки відповідного наказу. Проте необхідних заходів вжито не було, у зв`язку з чим 27 вересня 2023 року позивач повторно вибув у відпустку, а необхідні рапорти продовжували надходити із запізненням.
Упродовж розгляду справи позивач посилається на несвоєчасне подання рапортів командирами підрозділів, виконання ними бойових (спеціальних) завдань, територіальну віддаленість та розосередження підрозділів, а також на власне перебування у відпустці як на обставини, що, на його думку, виключають його відповідальність.
Проте такі доводи не спростовують встановленого у справі неналежного виконання позивачем власних службових обов`язків. Несвоєчасне подання рапортів командирами підрозділів могло бути однією з причин порушення строку видання наказу, однак не звільняло начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від обов`язку організувати відповідну роботу та здійснювати контроль за її виконанням.
Отже, суть порушення, яке ставиться у провину ОСОБА_1 , полягає у неналежному виконанні ним як начальником ІНФОРМАЦІЯ_5 службових обов`язків щодо організації та контролю за своєчасним поданням необхідних рапортів, у тому числі неналежній організації цієї роботи на період його тимчасової відсутності, а також невжитті необхідних заходів після повернення до виконання службових обов`язків, що врешті призвело до несвоєчасного видання наказу про виплату додаткової винагороди військовослужбовцям за серпень 2023 року.
За результатами службового розслідування вину позивача у неналежному виконанні вимог статей 11, 16, 58 та 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України було встановлено, а суди попередніх інстанцій, дослідивши матеріали цього розслідування та інші докази у справі, дійшли обґрунтованого висновку про наявність у його діях дисциплінарного проступку.
Щодо обраного виду дисциплінарного стягнення, то судами попередніх інстанцій встановлено, що при його застосуванні враховано характер та обставини вчиненого проступку, його наслідки, попередню поведінку позивача, тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Повноваження командира військової частини НОМЕР_1 на притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та дотримання процедури накладення дисциплінарного стягнення позивачем не заперечуються.
За таких обставин Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про правомірність наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15 грудня 2023 року № 68 у частині накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді суворої догани та не вбачає підстав для його скасування.
Оскільки Суд не встановив неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, підстави для скасування оскаржуваних рішень за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України відсутні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС України за наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в межах, визначених статтею 341 цього Кодексу, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а підстав для скасування оскаржуваного судового рішення не встановлено, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
V. СУДОВІ ВИТРАТИ
З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 6 листопада 2024 року у справі № 420/4588/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді | В.М. Соколов А.Г. Загороднюк   Л.О. Єресько