Єдиний унікальний номер 205/18080/25
Номер провадження2/205/480/26

Справа № 205/18080/25
Провадження № 2/205/480/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 серпня 2026 року м. Дніпро
Новокодацький районний суд міста Дніпра у складі:
головуючого – судді Федотової В.М.,
при секретарі – Волошенко Д.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про встановлення факту постійного проживання,

ВСТАНОВИВ:
У грудні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Новокодацького районного суду міста Дніпра із вищевказаною позовною заявою.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Батьками малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_5 та ОСОБА_1 . Батько дитини ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Починаючи з 07.10.1997 року позивач постійно проживала разом із своїми батьками у квартирі АДРЕСА_1 . З моменту народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і по теперішній час, донька постійно проживає за вищевказаною адресою. Разом з тим, реєстрація місця проживання дитини за вказаною адресою була проведена позивачем лише 05.04.2024 року. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача ОСОБА_3 . Відповідно до рішення виконавчого комітету ДМР № 15-6/8 від 06.08.2024 року «Про надання дозволу на зміну умов договору найму жилого приміщення – квартири АДРЕСА_2 » надано дозвіл КП «Жилсервіс 5» ДМР на зміну умов договору найму жилого приміщення - трикімнатної квартири АДРЕСА_3 , а саме: замість померлого наймача - ОСОБА_3 , визначено основним наймачем дочку - ОСОБА_1 , складом сім`ї 3 особи, у тому числі: батько - ОСОБА_2 , дочка - ОСОБА_4 . У травні 2025 року позивач звернулася до Департаменту житлового господарства ДМР щодо оформлення передачі у приватну власність вищевказаної квартири, однак позивачу було відмовлено у приватизації квартири оскільки відсутні докази реєстрації місця проживання дитини ОСОБА_4 у зазначеній квартирі в період з 20.01.2016 року по 05.04.2024 року. Встановлення факту постійного проживання у квартирі є необхідним для реалізації права на приватизацію житла.
Враховуючи викладене, позивач звертається до суду та просить встановити факт постійного проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартирі АДРЕСА_2 в період з 20.01.2016 року по 05.04.2024 року.
Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 08.12.2025 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.
14.01.2026 року та 12.03.2026 року до суду від представника відповідача ДМР ОСОБА_6 надійшов відзив на позовну заяву та письмові пояснення у яких вона просила відмовити у задоволення позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування заперечень представник зазначив, що лист Департаменту житлового господарства ДМР не є рішенням органу приватизації про відмову позивачу у приватизації квартири. На думку представника, позивачем обрано неправильний спосіб захисту прав. Вказаний факт, який просить встановити позивач, не є таким, що підлягає встановленню у судовому порядку, оскільки від нього безпосередньо не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи немайнових прав позивача.
19.01.2026 року від позивача ОСОБА_1 до суду надійшла відповідь на відзив у якій вона просила задовольнити позовні вимоги, судові витрати покласти на позивача. Зазначила, що 
Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 10.02.2026 року підготовче провадження по справі було закрито, призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним нею у позовній заяві та відповіді на відзив, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. В подальшому надала до суду заяву у якій письмово просила судове засідання проводити без застосування засобів технічної фіксації, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.
Представник відповідача ДМР Недосвітна С.В. у судовому засіданні надала заперечення аналогічні викладеним у відзиві на позов та поясненнях, у задоволенні позовних вимог просила відмовити. В подальшому надала до суду заяву у якій не заперечувала проти проведення судового засідання без застосування засобів технічної фіксації, просила врахувати подані заперечення при ухваленні рішення.
Представник відповідача Департаменту житлового господарства ДМР у підготовче судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв від нього до суду не надходило.
Третя особа ОСОБА_2 письмово просив розгляд справи проводити за його відсутності, не заперечував проти задоволення 
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суд, заслухавши думку учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.
Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.
Судом встановлено, що 30.06.1989 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (прізвище до укладення шлюбу ОСОБА_7 ) уклали шлюб (а.с. 23).
Батьками ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 10).
27.11.2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 було зареєстровано шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище « ОСОБА_9 » змінено на « ОСОБА_10 » (а.с. 11).
Батьками малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 17).
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31.07.2019 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_11 було розірвано (а.с. 13-15).
Мати позивача – ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 24).
07.01.2023 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_11 було зареєстровано шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище « ОСОБА_10 » змінено на « ОСОБА_13 » (а.с. 16).
Батько дитини ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 19).
Матеріали справи містять копію обмінного ордеру на житлове приміщення № 11649, виданого ОСОБА_3 на сім`ю з трьох осіб на право зайняття житлового приміщення за адресою: адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 25).
Із копії листа КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» ДМР № 10469 від 03.09.2024 року вбачається, що станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_5 , відсутні відомості щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_6 за гр. ОСОБА_14 , гр. ОСОБА_4 , гр. ОСОБА_2 та будь-якою іншою особою. Житловий будинок АДРЕСА_5 , в який увійшла квартира АДРЕСА_6 , балансовою належністю зареєстрований за Місцевою радою на підставі рішення виконкому Ленінського району № 486 від 08.09.1989 р., про що видане реєстраційне посвідчення від 25.01.1990 р., зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДМР та записано в реєстрову книгу № 19 за реєстровим № 636 (а.с. 38).
Відповідно до копії рішення виконавчого комітету ДМР № 15-6/8 від 06.08.2024 року «Про надання дозволу на зміну умов договору найму жилого приміщення – квартири АДРЕСА_2 », КП «Жилсервіс 5» ДМР надано дозвіл на зміну умов договору найму жилого приміщення - трикімнатної квартири АДРЕСА_3 , а саме: замість померлого наймача - ОСОБА_3 визначено основним наймачем дочку - ОСОБА_1 , складом сім`ї 3 особи, у тому числі: батько - ОСОБА_2 , дочка - ОСОБА_4 (а.с. 26).
Матеріали справи містять копію договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 16.08.2024 року, укладеного між наймодавцем КП «Жилсервіс 5» ДМР та наймачем ОСОБА_1 , відповідно до умов якого наймодавець надає наймачу і членам його сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 у користування житло за адресою: АДРЕСА_4 , з визначенням прав та обов`язків сторін (а.с. 27-28).
19.05.2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Департаменту житлового господарства ДМР із заявою щодо оформлення передачі у приватну власність квартири за адресою: АДРЕСА_4 та долучила до заяви відповідні документи (а.с. 29).
Листом Департаменту житлового господарства ДМР № 3/16-3494 від 17.07.2025 року позивачу було відмовлено у приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_4 , оскільки відсутні докази реєстрації місця проживання дитини ОСОБА_4 у зазначеній квартирі в період з 20.01.2016 року по 05.04.2024 року та докази невикористання житлових чеків (а.с. 30).
Із копії обмінної карти пологового будинку від 20.01.2016 року вбачається, що позивач на момент вагітності та народження дитини ОСОБА_4 проживала за адресою: за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 34).
Відповідно до акту про проживання від 15.09.2025 року, затвердженого головою правління ОСББ «Метробудівська 5», мешканці будинку АДРЕСА_5 підтвердили, що за вказаною адресою з 20.01.2016 року (з дня народження) по теперішній час проживає малолітня дитина ОСОБА_4 (а.с. 33).
Матеріали справи містять також копію технічного паспорту на зазначену квартиру (а.с. 39-43)
19.05.2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Департаменту житлового господарства ДМР із заявою щодо оформлення передачі у приватну власність квартири за адресою: АДРЕСА_4 та долучила до заяви відповідні документи (а.с. 29).
Листом Департаменту житлового господарства ДМР № 3/16-3494 від 17.07.2025 року позивачу було відмовлено у приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_4 , оскільки відсутні докази реєстрації місця проживання дитини ОСОБА_4 у зазначеній квартирі в період з 20.01.2016 року по 05.04.2024 року та докази невикористання житлових чеків (а.с. 30).
Згідно копії витягу з реєстру територіальної громади, ОСОБА_1 з 07.10.1997 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 9).
Згідно копії витягу з реєстру територіальної громади, ОСОБА_4 з 15.04.2024 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 18).
Як вбачається із копій листів АТ «Ощадбанк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 повідомлено, що банк не може надати інформацію щодо використання/невикористання житлових чеків на приватизацію державного житлового фонду, оскільки не володіє списками громадян, які мають право на одержання приватизаційних паперів за вказаними адресами та вказує, що відповідно до п. 20 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396 довідка повинна видаватися органом приватизації.
Позивач ОСОБА_1 , з метою приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_4 , повторно звернулася до Департаменту житлового господарства ДМР із відповідною заявою. Листом Департаменту житлового господарства ДМР від 08.06.2026 року № 3/16-9595, позивачу було відмовлено у приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_4 , оскільки відсутні докази реєстрації місця проживання дитини ОСОБА_4 у зазначеній квартирі в період з 20.01.2016 року по 05.04.2024 року та докази невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду.
Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами у вказаній справі, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).
Положеннями ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
У статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою про встановлення факту постійного проживання.
Статтею 315 ЦПК України визначено перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які підлягають розгляду судом у порядку окремого провадження. Даний перелік не є вичерпним, і у судовому порядку можуть бути встановлені й інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Частиною 6 ст. 294 ЦПК України передбачено, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Відтак, за наявності спору про право, встановлення факту, що має юридичне значення, стає предметом судового розгляду у порядку позовного провадження.
Статтею 9 ЖК України передбачено, що громадяни України мають право на приватизацію державного житлового фонду.
Приватизація державного житлового фонду здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон) та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян (далі - Положення), затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396, затвердженим в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 року за № 109/17404.
Відповідно до ст. 1 Закону приватизація - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. 
За своєю правовою природою приватизація житла є правочином, за яким особа безоплатно, у межах норм, встановлених законом, набуває у власність житлове приміщення, яке перебуває у його правомірному користуванні. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду (ВП ВС) від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц провадження №14-165цс18.
Відповідно до ст. 2 Закону до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. 
Пунктами 4, 5 ст. 5 Закону передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них.
Відповідно до ст. 60 Закону «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
За змістом наведених вище нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок приватизації державного житлового фонду, особа, яка бажає скористатись таким правом, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення, яке у випадку незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді.
Як було встановлено судом, відповідно до копії рішення виконавчого комітету ДМР № 15-6/8 від 06.08.2024 року «Про надання дозволу на зміну умов договору найму жилого приміщення – квартири АДРЕСА_2 », КП «Жилсервіс 5» ДМР надано дозвіл на зміну умов договору найму жилого приміщення - трикімнатної квартири АДРЕСА_3 , а саме: замість померлого наймача - ОСОБА_3 визначено основним наймачем дочку - ОСОБА_1 , складом сім`ї 3 особи, у тому числі: батько - ОСОБА_2 , дочка - ОСОБА_4 (а.с. 26).
Листами Департаменту житлового господарства ДМР від 17.07.2025 року та від 08.06.2026 року  ОСОБА_1 було відмовлено у приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_4 , оскільки відсутні докази реєстрації місця проживання дитини ОСОБА_4 у зазначеній квартирі в період з 20.01.2016 року по 05.04.2024 року та докази невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду.
Наведені у відзиві на позовну заяву посилання представника відповідача на те, що листи Департаменту житлового господарства ДМР не є рішенням органу приватизації, суд оцінює критично та до уваги не приймає, оскільки, як вбачається із вказаних листів, відповідач Департамент житлового господарства ДМР відмовив позивачу у наданні адміністративної послуги щодо приватизації квартири через надання необхідних документів.
Таким чином, листи Департаменту житлового господарства ДМР від 17.07.2025 року та від 08.06.2026 року суд розцінює як рішення про відмову позивачу у праві на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_4 .
Частиною 1 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Згідно із ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач просила суд встановити факт постійного проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартирі АДРЕСА_2 в період з 20.01.2016 року по 05.04.2024 року, з метою реалізації свого права на приватизацію вищезазначеної квартири.
Суд зазначає, що в ході розгляду вказаної цивільної справи на підставі аналізу змісту поданих стороною позивача доказів підтверджено дійсність заявленого позивачем до встановлення факту, а саме проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартирі АДРЕСА_2 в період з 20.01.2016 року по 05.04.2024 року без реєстрації місця проживання у встановленому законом порядку.
На думку суду, відсутність реєстрації місця проживання ОСОБА_4 у зазначеній квартирі в період з 20.01.2016 року по 05.04.2024 року за місцем фактичного проживання не може бути доказом того, що вона не проживала там, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації, згідно із ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», не є абсолютним підтвердженням таких обставин.
При цьому, заперечення представника ДМР проти позову суд оцінює критично та не приймає до уваги, оскільки у таких запереченнях не наведено і не доведено обставин, які могли б бути підстави для відмови у задоволенні позову. Крім того, такі заперечення не спростовують висновків суду щодо можливості задоволення позову.
Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, враховуючи, що встановлення заявленого юридичного факту необхідно позивачу для подальшої реалізації права на приватизацію житлового приміщення, суд дійшов висновку про правомірність, обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог, а отже і наявність підстав для їх задоволення.
При вирішенні питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, однак позивач просила покласти судові витрати на неї, а тому судовий збір у розмірі 1 221,20 грн. відшкодуванню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, ст.ст. 15, 16, 29 ЦК України, ст.ст. 4, 12-13, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-266, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про встановлення факту постійного проживання – задовольнити.
Встановити факт постійного проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартирі АДРЕСА_2 в період з 20.01.2016 року по 05.04.2024 року.
Судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 1 211,20 грн. покласти на позивача  ОСОБА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Сторони по справі:
позивач –  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_4 ;
відповідач – Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, код ЄДРПОУ: 38114671, м. Дніпро, вул. Воскресенська, буд. 16.
відповідач – Дніпровська міська рада, код ЄДРПОУ: 26510514, м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 75.
третя особа – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_4 .
Повний текст рішення складено 21 серпня 2026 року.

Суддя: Федотова В.М.