РІШЕННЯ
Іменем України
Справа № 285/2540/26
провадження у справі № 2/0285/1945/26
15 липня 2026 року  м. Звягель
Звягельський міськрайонний суд Житомирської області в складі:
головуючої судді Васильчук Л. Й.,
за участі секретаря судового засідання  Дуянової Г. Г.,
розглянувши цивільну справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін
за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник позивача ОСОБА_2 
до ОСОБА_3 
про стягнення заборгованості, – 
ВСТАНОВИВ:
Представник позивача через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати у розмірі 264816 грн. та 3% річних у розмірі 29994 грн., судовий збір та витрати на правничу допомогу у сумі 20000 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у 2011 році ОСОБА_1 звернулась до Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області із позовом до ОСОБА_3 , в якому просила стягнути із відповідача на її користь борг за позиковим зобов`язанням на суму 68000 грн., проценти за прострочення грошового зобов`язання в сумі 10304 грн., а також понесені нею судові витрати. Рішенням суду №2-1521/11 від 28.02.2012 позов задоволено. 23.09.2019 державний виконавець Новоград-Волинського МРВ ДВС ГТУЮ у Житомирській області Жигадло Ю. С. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження №60109362 щодо примусового виконання виконавчого листа №2-1521/11, виданого 04.04.2016 Новоград-Волинським міськрайонним судом Житомирської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 68 000 грн. боргу за позиковим зобов`язанням, 10 304 грн. процентів за прострочення грошового зобов`язання та судових витрат в сумі 903,04 грн., а всього 79 207,04 грн. Виконавче провадження №60109362 було закінчене 25.10.2024 на підставі постанови головного державного виконавця Звягельського відділу державної виконавчої служби у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Жигадло Ю. С. У постанові зазначено, що заборгованість погашено згідно платіжних інструкцій, які знаходяться у ВП. Зазначає, що попри наявність судового рішення про стягнення заборгованості та його передачу на примусове виконання, обізнаність відповідача про існування боргу, він рішення суду від 28.02.2012 у справі №2-1521/11 не виконував аж до 25.10.2024, тобто більше 12 років. З огляду на це, позивачка вважає, що має право на нарахування інфляційних втрат та 3% річних за період невиконання відповідачем рішення суду від 28.02.2012 у справі №2-1521/11, а саме за період з 12.03.2012 по 25.10.2024.
Ухвалою від 08.05.2026 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення сторін, заперечення проти чого від них не надійшло. 
25.06.2026 відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Посилається на те, що боргові розписки, копії яких позивач додає до позовної заяви, у неї відсутні, а тому ці копії не можуть бути доказами у справі. Крім того, стверджує, що розписку він не писав. Із нотаріально посвідченої заяви позивачки, ОСОБА_4 повністю з нею розрахувалась ще 26.02.2008 і цей документ спростовує надані позивачкою копії розписок (оригінали цих розписок відсутні). Вказує, що позивачка у своїх розрахунках відлік починає з дати 12.03.2012 року (дата набрання чинності судовим рішенням) та закінчує 25.10.2024 року (дата закінчення виконавчого провадження), однак постанова про закінчення виконавчого провадження є не тим документом, що підтверджує дату виконання зобов`язання, а тому розрахунок інфляційних втрат та 3% річних є недостовірний та не може бути прийнятий судом як належний та допустимий доказ. Крім того, розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним та необґрунтованим.
Правом подати відповідь ні відзив позивачка не скористалась.
Дослідивши матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ст.ст. 4,5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі ст.12 ЦПК України та відповідно до ч.ч.1,5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Судом встановлено, що рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області №2-1521/11 від 28.02.2012 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 68 000 (шістдесят вісім тисяч) грн. боргу за позиковим зобов`язанням, 10 304 (десять тисяч триста чотири) грн. процентів за прострочення грошового зобов`язання та судові витрати в сумі 903 грн. 04 коп., а всього 79 207 (сімдесят дев`ять тисяч двісті сім) грн. 04 коп. 
Відповідно до рішення, 26.02.2008 ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 повинна була остаточно розрахуватись з позивачкою за придбану квартиру після одержання споживчого кредиту для цієї мети в АКБ «Форум». Для оформлення кредитного договору та договору іпотеки в його забезпечення ОСОБА_4 необхідно було зареєструвати придбану квартиру на праві власності, що за умовами договору купівлі-продажу можна було здійснити тільки після повного розрахунку за квартиру. За домовленістю позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 борг, що виник із договору купівлі-продажу квартири був замінений позиковим зобов`язанням (новація боргу), що підтверджується борговою розпискою ОСОБА_4 від 26.02.2008, згідно якої вона зобов`язалася сплатити позивачці борг в сумі 25 000,00 доларів США до 10.03.2008 (абз. 8 рішення суду). У вказаний термін позикове зобов`язання ОСОБА_4 не було виконано, тому за згодою позивачки ОСОБА_1 відбулася заміна боржника у цьому зобов`язанні з ОСОБА_4 на відповідача ОСОБА_3 , в частині, що стосується 8 000,00 доларів США боргу, що підтверджується його письмовою борговою розпискою від 29.07.2008, в якій він власноруч вказав, що приймає на себе зобов`язання ОСОБА_4 по погашенню боргу у зазначеній сумі та зобов`язується повернути позивачці вказану суму боргу до 30.09.2008, а також сплатити за прострочення виконання зобов`язання ОСОБА_4 500 доларів США, тобто 5% від суми непогашеного нею боргу. Позивачкою було надано в судовому засіданні оригінал боргової розписки відповідача ОСОБА_3 , що підтверджує той факт, що боргове зобов`язання у повному обсязі відповідачем не виконано. 
Зазначене рішення суду набрало чинності 12.03.2012.
Постановою державного виконавця Новоград-Волинського МРВ ДВС ГТУЮ у Житомирській області Жигадло Ю. С. від 23.09.2019 відкрито виконавче провадження №60109362 щодо примусового виконання виконавчого листа №2-1521/11, виданого 04.04.2016 Новоград-Волинським міськрайонним судом Житомирської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 68 000 грн. боргу за позиковим зобов`язанням, 10 304 грн. процентів за прострочення грошового зобов`язання та судових витрат в сумі 903,04 грн., а всього 79 207,04 грн. 
Відповідно до постанови державного виконавця Новоград-Волинського МРВ ДВС ГТУЮ у Житомирській області Жигадло Ю. С. від 25.10.2024 виконавче провадження №60109362 закінчено у зв`язку із тим, що заборгованість погашено згідно платіжних інструкцій, які знаходяться у ВП.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.
Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі.
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу).
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).
Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України є два самостійні елементи компенсації за прострочення грошового зобов`язання: 3% річних від простроченої суми та індексація боргу відповідно до встановленого індексу інфляції. 3% річних це визначена законом плата за користування боржником чужими грошовими коштами. На відміну від штрафних санкцій, які мають карну природу та застосовуються як засіб впливу на боржника за порушення зобов`язання, 3% річних від простроченої суми мають компенсаційний характер.
Інфляційні втрати (індексація) спрямовані на відшкодування кредиторові знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. Механізм індексації забезпечує збереження купівельної спроможності грошової суми, що належить кредиторові, на рівні, який був у момент порушення грошового зобов`язання.
Три проценти річних, передбачені ст. 625 ЦК України (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), це законодавчо встановлений та мінімальний розмір процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником, який не підлягає зменшенню судом.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних.
Велика Палата Верховного Суду сформувала усталену правову позицію щодо природи цих платежів. Зокрема, у постанові від 2 липня 2025 року у справі №903/602/24 визначено, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, які виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора.
Ключовою характеристикою є те, що ці суми нараховуються незалежно від вини боржника та зупинення виконавчого провадження або виконання судових рішень про стягнення грошових сум. Це означає, що об`єктивний факт прострочення сам собою генерує право кредитора на їх стягнення, без необхідності доказування вини боржника або причин затримки.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення трьох відсотків річних за частиною другою статті 625 ЦК України.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Представником позивача надано розрахунок інфляційних витрат за період з 12.03.2012 по 25.10.2024 на суму боргу 79207,04 грн, які розраховані за формулою: ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ...... ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення: 79 207,04 x 4.34334421 - 79 207,04 = 264 816,40 грн. 
Крім того, з наданого розрахунку 3% річних за період з 12.03.2012 по 25.10.2024 слідує, що він здійснений за формулою: сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення та становить 29994,8 грн.
Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком трьох процентів річних та інфляційних витрат.
Суд критично оцінює посилання відповідача на нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_1 від 26.02.2008, відповідно до якої ОСОБА_4 нібито повністю розрахувалася за придбану квартиру, а продавець не має до неї будь-яких претензій фінансового характеру.
Як убачається з матеріалів справи, рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 28.02.2012 у справі № 2-1521/11, яке набрало законної сили, встановлено, що між сторонами відбулася новація первісного зобов`язання, яке виникло з договору купівлі-продажу квартири, у позикове зобов`язання. Цим же рішенням встановлено факт прийняття відповідачем на себе боргового зобов`язання перед позивачкою та невиконання такого зобов`язання, у зв`язку з чим із нього стягнуто суму боргу, проценти та судові витрати.
Отже, обставини виникнення, існування та невиконання грошового зобов`язання вже були предметом судового розгляду та встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України повторному доказуванню не підлягають.
Крім того, нотаріальне посвідчення цієї заяви свідчить лише про засвідчення справжності підпису особи, а не підтверджує достовірність викладених у ній фактів та не спростовує обставин, встановлених судовим рішенням. Більше того, зазначена заява стосується розрахунків між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу квартири, тоді як предметом розгляду у справі № 2-1521/11 було виконання відповідачем прийнятого ним на себе позикового зобов`язання, яке виникло внаслідок новації боргу.
Таким чином, подана відповідачем заява не є належним та достатнім доказом, який би спростовував встановлені рішенням суду від 28.02.2012 преюдиційні обставини, а тому суд не бере її до уваги при вирішенні даної справи.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу.
Судом встановлено, що позивачем заявлено до стягнення з відповідача на його користь 20000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Як передбачено ч.4 та ч.5 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до п.2 ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Предметом спору в даній справі є стягнення заборгованості за кредитним договором.
На теперішній час судова практика розгляду даної категорії справ є поширеною. Її вивчення, аналіз обставин справи та складання процесуальних документів, на думку суду, за наявності звичайної професійної підготовки в галузі права, об`єктивно не вимагає витрачання значного часу та зусиль адвоката.
Враховуючи фактично надані послуги адвоката зі складання позовної заяви, суд визнає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 гривень.
Решта частина виплати позивача у даній справі на користь адвоката в сумі 15000 грн. є необґрунтованою, отже - не підлягає відшкодуванню.
На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку про часткове відшкодування витрат на забезпечення професійної правничої допомоги.
Враховуючи задоволення позовних вимог, із відповідача на користь позивача підлягають стягненню 2358,48 грн. судового збору за подання позовної заяви.
Керуючись статтями 76-81, 141, 259, 263-265 ЦПК України — 
УХВАЛИВ: 
Позов задовольнити.
Стягнути із ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) інфляційні витрати у розмірі 264816 грн. (двісті шістдесят чотири тисячі вісімсот шістнадцять гривень) та 3% річних у розмірі 29994 грн. (двадцять дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто чотири гривні), судовий збір у сумі 2358,48 грн. (дві тисячі триста п`ятдесят вісім гривень 48 коп.) та витрати на правничу допомогу у сумі 5000 грн. (п`ять тисяч гривень). 
Судове рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на нього протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення або з дня його складення, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи (ст.ст.352, 354 ЦПК України). 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну його частини або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано; у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після апеляційного перегляду (ст.273 ЦПК України).

Головуючий суддя      Л. Й. Васильчук