| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/19086/25 Головуючий у І-ій інстанції Жук Р.В., 
суддя-доповідач Кобаль М.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого Кобаля М.І.,
суддів Бужак Н.П., Файдюка В.В.,
при секретарі Литвин С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні без участі сторін апеляційну скаргу Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління міністерства юстиції України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2026 року по справі за адміністративним позовом Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» до Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - Позивач, АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України») звернулося до суду із адміністративним позовом до Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач, Печерський ВДВС) у якому просило:
- визнати протиправною та скасувати постанову Печерського ВДВС від 17.03.2025 про стягнення виконавчого збору в розмірі 301 978,76 грн. у виконавчому провадженні №77536983;
- стягнути з Державного бюджету України на користь АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» надміру стягнутий виконавчий збір в розмірі 69 455, 11 грн.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2026 року зазначений адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позову.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі, зокрема, неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання (п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Відповідно до ч. 2 ст.313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, не перешкоджає слухання справи.
Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати, виходячи з наступного. 
Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024 року у справі №757/35073/21-ц позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено частково. Скасовано наказ Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 24 травня 2021 року № 513-К «Про звільнення ОСОБА_1 ». У задоволенні іншої частини позову - відмовлено. Стягнуто з Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь держави судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.
Постановою Київського апеляційного суду 21 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника сектору інформаційної безпеки департаменту фінансово-економічного контролю та аудиту в АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», з 25 травня 2021 року. Стягнуто з АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 3 019 787, 64 грн., з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів. Стягнуто з АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в дохід держави судовий збір у розмірі 28 375 грн.
14.03.2025 Печерським районним судом міста Києва видано виконавчий лист, на виконання постанови Київського апеляційного суду 21 січня 2025 року, в частині стягнення з АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 3 019 787, 64 грн., з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів.
Стягувачем за виконавчим листом вказано - ОСОБА_1 ; боржником - Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України».
17.03.2025 стягувач звернувся до Печерського ВДВС із заявою про прийняття до примусового виконання виконавчий лист № 757/35073/21-ц, виданий Печерським районним судом м. Києва.
17.03.2025 заступником начальника відділу Печерського ВДВС Коваль Л.І. (далі - державний виконавець) відкрито виконавчого провадження № 77536983 (а.с.20-21).
Також, 17.03.2025 державним виконавцем в межах виконавчого провадження № 77536983 прийнято постанову про арешт коштів боржника та постанову про стягнення з божника виконавчого збору у розмірі 301 978, 76 грн. (далі по тексту - оскаржувана постанова, а.с.22-23).
18.03.2025 року з рахунку АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в АТ «СЕНС БАНК» були списані грошові кошти в сумі 3 322 035, 40 грн. в рамках виконавчого провадження № 77536983.
18.03.2025 року з рахунку АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в АТ «СЕНС БАНК» повторно були списані грошові кошти в сумі 3 322 035, 40 грн. в рамках виконавчого провадження № 77536983.
18.03.2025 року державним виконавцем на адресу боржника надіслано вимогу, якою вимагалося надати підтвердження (платіжні інструкції) щодо утримання із 3 019 787, 64 грн. установлених законодавством податків та зборів відповідно до вищевказаного рішення суду не пізніше наступного для після отримання вимоги виконавця. 
19.03.2025 АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на адресу державного виконавця надіслано заяву про зняття арешту з рахунків боржника та повернення надмірно стягнутих коштів у розмірі 3 322 035, 40 грн. 
Розпорядженням начальника відділу державної виконавчої служби № 77536983 від 19.03.2024 грошові кошти у розмірі 3 322 035, 40 грн., що надійшли 18.03.2025 вирішено повернути АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України». 
20.03.2025 державним виконавцем (в рамках виконавчого провадження № 77536983) прийнято постанову про зняття арешту з коштів з рахунків АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України». 
24.03.2025 АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на адресу державного виконавця надіслано заяву щодо повернення надміру стягнутого виконавчого збору. 
Так, у вказаній заяві, позивач просив винести постанову про виправлення арифметичної помилки у постанові від 17.03.2025 про стягнення виконавчого збору, а саме: зазначити, що сума виконавчого збору, яка підлягає стягненню з АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» становить 232 523, 65 грн.; повернути на поточний рахунок АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» надміру стягнутий виконавчий збір в розмірі 69 455,11 грн.
Позивач вважаючи, що постановою державного виконавця судовий збір було стягнуто у розмірі більшому, ніж передбачено чинним законодавством, звернувся до суду з позовною заявою про скасування даної постанови та повернення надміру стягнутий виконавчий збір в розмірі 69 455, 11 грн.
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що сума, яка підлягала стягненню на користь ОСОБА_1 з утриманням із 3 019 787, 64 грн. установлених законодавством податків та зборів становила - 2 325 236, 49 грн., а тому саме з суми 2 325 236, 49 грн., у відповідності до приписів ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VIII, державним виконавцем мав стягуватися виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми.
Так, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржувана постанова прийнята відповідачем всупереч вимогам п.3, 10 ч. 2 ст. 2 КАС України та без врахування вимог Закону № 1404-VIII, а тому підлягає скасуванню в частині надміру стягнутого виконавчого збір в розмірі 69 455, 11 грн., а надміру стягнутий виконавчий збір в розмірі 69 455, 11 грн. підлягає поверненню з Державного бюджету України на користь АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України».
Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Так, на примусовому виконанні у Печерському ВДВС перебувало виконавче провадження ВП № 77536983.
17.03.2025 заступником начальника відділу Печерського ВДВС Коваль Л.І. відкрито виконавчого провадження № 77536983 (а.с.20-21).
Одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження ВП № 77536983, 17.03.2025 державним виконавцем в межах виконавчого провадження № 77536983 прийнято оскаржувану постанову про арешт коштів боржника та постанову про стягнення з божника виконавчого збору у розмірі 301 978, 76 грн.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ст. 1 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - по тексту - Закон № 1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 13 Закону № 1404-VIII).
Приписами частини 5 статті 26 Закону №1404-VIII обумовлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VІІІ, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору.
Виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (ч. 1-2 ст. 27 Закону № 1404-VIII).
Правовими положеннями ч. 4 ст. 27 Закону № 1404-VIII регламентовано, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Відповідно до ст. 45 Закону № 1404-VIII розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості:
1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій;
2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача;
3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів);
4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.
Згідно з пунктом 9 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення, згідно з виконавчим документом.
Відповідно до частини 3 статті 40 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Отже, у розмінні Закону № 1404-VIII, постанова про стягнення виконавчого збору є різновидом виконавчого документу, примусове виконання якого здійснюється з певними особливостями, обумовленими правовою природою виконавчого збору, як плати за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що з аналізу статей 26, 45 Закону № 1404-VIII випливає, що про стягнення виконавчого збору державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження, а його безпосереднє стягнення здійснюється без виокремлення в інше виконавче провадження за рахунок стягнутих із боржника грошових сум одночасно із задоволенням вимог стягувача.
Винятком з цього правила є випадки, передбачені частиною 3 статті 40 Закону № 1404-VIII, зокрема закінчення виконавчого провадження з підстав фактичного виконання в повному обсязі рішення, згідно з виконавчим документом, якщо виконавчий збір не стягнуто.
У такому випадку виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує на загальних підставах в окремому виконавчому провадженні, у тому числі урахуванням вимог щодо строку пред`явлення такого виконавчого документа до виконання.
Таким чином, якщо стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) достатньо для задоволення вимог стягувача за виконавчим документом, але недостатньо для сплати виконавчого збору, його стягнення продовжується на загальних підставах, а вирішуючи питання про наявність підстав для відкриття виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору необхідно перевіряти, зокрема, чи не пропущений строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.
У даному випадку спірним є питання розміру стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №77536983.
Позивач не погоджується з сумою виконавчого збору у розмірі 301 978, 76 грн. та вважає, що сума виконавчого збору, яка підлягає стягненню становить 232 523, 65 грн., а надміру стягнутий виконавчий збір в розмірі 69455, 11 грн. підлягає поверненню на поточний рахунок останнього. Обґрунтовуючи свою позицію, позивач посилається на те, що у ході проведення виконавчих дій щодо виконання рішення суду, згідно платіжного доручення № 51247 від 21.03.2025, на користь стягувача ОСОБА_1 було перераховано грошові кошти у розмірі 2 325 236, 49 грн., а не 3 019 787, 64 грн., оскільки утримано із цієї суми установлені законодавством податки та збори.
Так, розмір ПДФО, який підлягає утриманню з суми 3 019 787, 64 грн. становить 543 561, 77 грн.; та розмір військового збору - 150 989, 38 грн., відповідно, стягувачу ОСОБА_1 позивачем перераховано грошові кошти у розмірі 2 325 236, 49 грн.
Доводи позивача зводяться до того, що саме з суми - 2325236, 49 грн., у відповідності до приписів ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VIII, державним виконавцем мав стягуватися виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції вважає помилковими вказані доводи, з якими погодився суд першої інстанції, з огляду на наступне.
Стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 26 червня 2020 року у справі №360/3324/19.
У свою чергу, посилання АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», що виконавчий збір стягується лише за фактичного стягнення державним виконавцем коштів на користь стягувача ОСОБА_1 у розмірі 2 325 236, 49 грн., не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, оскільки відповідно до статті 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.
Крім того, колегія судді звертає увагу, що частина 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом діяла до 28 серпня 2018 року.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» № 2475-VIII від 03 липня 2018 року, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, у частині 2 статті 27 Закону № 1404-VIII слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».
Отже, після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми яка підлягає стягненню.
Подібна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 11.08.2022 року по справі № 640/23271/21.
Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що Печерський ВДВС діяв на підставі Закону України «Про виконавче провадження» та у межах своїх повноважень під час винесення оскаржуваної постанови щодо стягнення з АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» виконавчого збору в розмірі 301 978,76 грн., що складає 10 відсотків від загальної суми, вказаної у виконавчому листі, а тому відсутні законні підстави для скасування оскаржуваної постанови, відповідно, позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. 
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд, - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління міністерства юстиції України - задовольнити повністю.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2026 року - скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» до Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

В.В. Файдюк

Повний текст рішення виготовлено 15.09.2026 року