ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" липня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/1695/26	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Жигалкіна І.П. 
при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу 
за позовом 	Керівника Київської окружної прокуратури міста Харкова в особі Харківської міської ради, м. Харків 	
до 	Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРЦ НІКОЛЬСЬКИЙ", м. Харків 	
про 	стягнення 180 707 595,15 грн 	
за участю представників:
прокурора – Ковпик О.С. 
відповідача – Буряковської К.Є., Балєва М.П. (в режимі відеоконференції) 

ВСТАНОВИВ:

ЗАГАЛЬНА ФАБУЛА СПРАВИ ТА ЇЇ РУХ

Керівник Київської окружної прокуратури міста Харкова (надалі - Прокурор) в інтересах держави в особі Харківської міської ради (надалі - Позивач) звернувся до Господарського суду Харківської області 15 травня 2026 року із позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРЦ НІКОЛЬСЬКИЙ" (надалі – Товариство або Відповідач) грошових коштів у сумі 180 707 595,15 грн (де: 94 000 000 грн – розмір пайового внеску, 72 491 704,74 грн – інфляційне збільшення, 14 215 890,41 грн – 3 % річних). Судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 931 840,00 грн Прокурор просить суд стягнути з Відповідача на користь Харківської обласної прокуратури.
Позов обґрунтовано тим, що Відповідач як замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав сплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а тому ці кошти підлягають поверненню на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України (надалі – ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення 15 сесії Харківської міської ради 6 скликання № 693/12 від 25.04.2012 Відповідачу надано в оренду земельну ділянку площею 1,4936 га для будівництва багатофункціонального комплексу по вул. Пушкінській, 2 у м. Харкові (нині – вул. Григорія Сковороди, 2-А). 
25.02.2014 Державною архітектурно-будівельною інспекцією України надано дозвіл на виконання будівельних робіт № ІУ115140560091; 07.05.2021 в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва зареєстровано Сертифікат про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта № ІУ123210428152, кошторисна вартість будівництва визначена у розмірі 2 350 000 000,00 грн. У розділі "Пайова участь" зазначеного Сертифіката вказано підставу звільнення замовника будівництва від сплати коштів пайової участі – пункт 13 розділу І Закону № 132-ІХ, яким з 01.01.2020 виключено ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".
Ухвалою від 20.05.2026 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 922/1695/26, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін та призначенням підготовчого провадження на 04 червня 2026 року о 12:15. Пунктом 6.1 зазначеної ухвали суду визначено прокурору подати до суду письмові пояснення щодо зазначеної ціни позову та загальної суми грошових коштів до стягнення.
25 травня 2026 року Київською окружною прокуратурою міста Харкова подано до суду письмові пояснення (вх. №12569) прокурора, в яких просить суд вважати правильною ціну позову “ 180 707 595,15 грн”, а також вважати правильним п. 2 резолютивної частини позову в наступній редакції: “Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “ТРЦ НІКОЛЬСЬКИЙ” (код ЄДРПОУ 38160927) на користь Харківської міської ради (номер рахунку: UA228999980314191921000020649, назва рахунку: ГУК у Харківській області; код доходів: 24170000 – Надходження коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту; код ЄДРПОУ 04059243) грошові кошти у сумі 180 707 595,15 гривень, з яких: 94 000 000 грн – розмір пайового внеску, 72 491 704,74 грн – інфляційне збільшення, 14 215 890,41 грн – 3 % річних”.
04 червня 2026 року Товариством подано до суду відзив (вх. №13519) на позовну заяву, в якому просить суд у задоволенні позову Керівника Київської окружної прокуратури м.Харкова, поданого в інтересах держави в особі Харківської міської ради про стягнення з нього грошових коштів у сумі 180 707 595,15 грн (де: 94 000 000 грн – розмір пайового внеску, 72 491 704,74 грн – інфляційне збільшення, 14 215 890,41 грн – 3 % річних) відмовити у повному обсязі.
За результатами проведення підготовчого засідання 04.06.2026 судом було постановлено відповідну ухвалу, якою повідомлено учасників справи про те, що прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи: письмові пояснення (вх. №12569 від 25.05.2026) Київської окружної прокуратури міста Харкова; відзив на позовну заяву (вх. №13519 від 04.06.2026) Відповідача; підготовче засідання у справі відбудеться 25 червня 2026 року о(б) 10:45 год.
Ухвалою суду від 16.06.2026 виправлено в другому абзаці резолютивної частини ухвали від 04.06.2026 описку в зазначені дати: "2. підготовче засідання у справі відбудеться 25 червня 2026 року о(б) 10:45 год." та викладено у вірній редакції: "2. підготовче засідання у справі відбудеться "18" червня 2026 р. о 10:45.".
17 червня 2026 року Харківською обласною прокуратурою подано до суду письмові пояснення (вх. №14702) прокурора на відзив представника Відповідача.
18 червня 2026 року Товариством подано до суду клопотання (вх. №14816) про долучення доказів, яким надано висновок експертного дослідження №1-В від 15.06.2026 року №5/1 та висновок експертного дослідження №2-В від 15.06.2026 року №6/1, що складені провідним експертом Обласного комунального підприємства “Харківський регіональний інженерно-консультаційний центр” Єлфімовим Даниїлом Сергійовичем.
18 червня 2026 року Відповідачем подано до суду клопотання (вх. №14829) про відкладення (перенесення) розгляду справи (підготовчого засідання) та продовження строку проведення підготовчого провадження, в якому просить суд відкласти підготовче судове засідання у справі № 922/1695/26 та надати Товариству строк для підготовки та подання заперечень на письмові пояснення Прокурора в порядку ст. 167 ГПК України.
За результатами проведення підготовчого засідання 18.06.2026 судом було постановлено ухвалу суду від 18.06.2026, якою прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи: письмові пояснення (вх. №14702 від 17.06.2026) Прокурора; клопотання (вх. №14816 від 18.06.2026) про долучення доказів та клопотання (вх. №14829 від 18.06.2026) про відкладення (перенесення) розгляду справи (підготовчого засідання), подані Відповідачем; клопотання (вх. №14829 від 18.06.2026) Товариства про відкладення справи задоволено; підготовче засідання відкладено на 25 червня 2026 року о 10:45.
Зазначеною ухвалою суду витребувано у Київської окружної прокуратури міста Харкова, Харківської міської ради, Товариства, за наявності, наступний перелік документації, необхідність отримання та дотримання визначено відповідно до будівельного законодавства України (Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”, ДБН а.2.2-3:2014 "склад та зміст проектної документації на будівництво", Наказ державного комітету України з будівництва та архітектури п. 8 від 20.01.2004 про затвердження ДБНа 2.2-3-2004 "склад, порядок розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва" (за п.п. 1-31), Закон України “Про архітектурну діяльність, зокрема:
- "Акт вибору майданчика (траси)" або "Акт обстеження майданчика".
- Рішення виконавчого органу місцевого самоврядування про надання дозволу на будівництво.
- Архітектурно-планувальне завдання на проектування.
- Наявні містобудівні планувальні матеріали, проекти детального планування і забудови, генеральні плани, схеми генерального плану промвузлів (промрайонів) або рішення територіальної організації з нанесенням меж ділянки, наміченої для проектування.
- Технічні умови на приєднання запроектованого об`єкта до інженерних мереж і комунікацій з термінами їх дії не менше нормативної тривалості проектування та будівництва.
- Дані про види застосовуваних будівельних конструкцій, виробів, імпортного обладнання з показниками енергоефективності, якщо це відомо замовнику.
- Наявні топографічні плани.
- Наявні висновки щодо інженерно-геологічних, гідрологічних та екологічних умов (особливостей) території.
- Наявні матеріали щодо існуючої забудови (обмірювальні креслення, технічні дані) та зелених насаджень.
- Відомості про підземні споруди, підземні та наземні комунікації та їх технічний стан.
- Матеріали інвентаризації, оціночні акти, рішення органів місцевого самоврядування про знесення і характер компенсації за будинки та споруди, зелені насадження, які підлягають знесенню.
- Дані для розроблення рішень з організації будівництва (за необхідності) і складання кошторисної документації.
- ОВНС, та ін.

Прокурор у підготовче засідання подав письмові пояснення (вх. №15378 від 24.06.2026) стосовно стягнення з Відповідача безпідставно збережених коштів пайової участі на підставі ст. 1212 ЦК України, де зазначено, що підставою заявлених позовних вимог є встановлений факт будівництва та введення в експлуатацію об`єкта “Будівництво багатофункціонального комплексу по вул. Пушкінській, 2 у м. Харкові”, наявність у відповідача статусу замовника будівництва, виникнення у нього обов`язку зі сплати пайової участі відповідно до ст. 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” у редакції (чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Разом із тим, окружною прокуратурою під час звернення до суду із позовною заявою надано всі наявні та достатні докази, необхідні для підтвердження обставин, що входять до предмета доказування у даній справі.
Також, у поясненнях Прокурор посилається на те, що предметом доказування у даній справі не є встановлення обставин розроблення проектної документації, проходження окремих етапів погодження будівництва чи відповідності проектних рішень вимогам містобудівного законодавства, а вирішенню у даній справі підлягають питання щодо наявності у Відповідача обов`язку зі сплати пайової участі та наявності правових підстав для збереження ним коштів, які підлягали сплаті до місцевого бюджету.
Представником Відповідача у підготовче засідання надано: клопотання (вх. № 15422 від 24.06.2026) про долучення доказів на виконання ухвали Господарського суду Харківської області від 18.06.2026 року, а саме: Ситуаційна схема 07.12.2020-071220-ПОБ (Додаток 1); Відомість обсягів робіт ПОБ (Додаток 2); Акт готовності перехід (Додаток 3);Акт готовності ТРЦ Нікольський” (Додаток 4); Виконавча зйомка благоустрою (Додаток 5);Звіт дюкер (Додаток 6);Дюкер план схема (Додаток 7); Експертиза 2015 р. з дозволом на будівництво (Додаток 8); Енергетичний сертифікат (Додаток 9); Звіт про інж.геодез.вишук. (Додаток 10); Кап.рем.асф.покриття (Додаток 11); Книга 3.1 (Додаток 12); Книга 3.2 (Додаток 13); Книга 3.3 (Додаток 14); Книга 4.2 (Додаток 15); Книга 4.3 (Додаток 16); Книга 4.4 (Додаток 17); Книга 4.5 (Додаток 18); Книга 5.1 (Додаток 19); Книга 5.2 РТ (Додаток 20); Книга 5.2 С3 (Додаток 21); Книга 5.3 (Додаток 22); Книга 6.1 АСВП (Додаток 23); Книга 6.2 СПС (Додаток 24); Книга 6.3 СО (Додаток 25); Книга 6.4 АСГП (Додаток 26); Книга 6.5 АСПЗ (Додаток 27); Книга 6.6 СДТ (Додаток 28); МБУО перехід метро (Додаток 29); МБУО перехід метро (Додаток 30); МБУО ТРЦ Нікольський (Додаток 31); Містобуд розрахунок перехід метро (Додаток 32); Містобуд розрахунок ТРЦ Нікольський (Додаток 33); Загальні данні (Додаток 34); Паспорт фасад (Додаток 35); Проект 4.1 (Додаток 36); Проект 4.6 (Додаток 37); Проект міськсвітло (Додаток 38); Протокол містобуд Ради ТРЦ (Додаток 39); Профіль (Додаток 40); Сертифікат перехід метро (Додаток 41); Специфікація (Додаток 42); Тех.док.землеустрою (Додаток 43); Том 1 15_М_П3 (Додаток 44); Том 1.36_12_П3 з підписами (Додаток45); Том 2 Конструктивні рішення (Додаток 46); Том 2 15_14_ОВ (Додаток 47); Том 2 36_12 робочий проект (Додаток 48); Том 3 15_14_ес (Додаток 49); Том 3 36_12_АР (Додаток 50); Том 4 36_12_ КЖ з підписами (Додаток 51); Том 5 36_12_ОВ_ВК (Додаток 52); Том 6 36_12_ЕР з підписами (Додаток 53); Том 7 36_12 ПОС (Додаток 54); Том 8 енергоефективність (Додаток 55); Том 9 акустичне рішення (Додаток 56); Том 10 ОВОС (Додаток 57); Том 11 ОДД (Додаток 58); Траса к.1 (Додаток 59); Експертиза (Додаток 60); Звіт (Додаток 61); Дюкер розріз (Додаток 62); Пояснювальна записка (Додаток 63). 
- письмові пояснення (вх. № 15425 від 24.06.2026), у якому зазначає, що посилання Прокуратури ґрунтуються на п. 2 розд. ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №132-ІХ щодо обов`язку замовника сплатити пайову участь, якщо будівництво розпочато до 01.01.2020 і об`єкт не введено в експлуатацію на цю дату. Проте Прокурор ігнорує, що ці норми діють у системному зв`язку з іншими положеннями Закону №132-ІХ, які звільняють від такої сплати, зокрема у разі будівництва об`єктів інженерної та транспортної інфраструктури. 
Відповідач стверджує, що під час будівництва ТОВ “ТРЦ Нікольський” були створені та реконструйовані об`єкти міської інженерної та транспортної інфраструктури, а саме: 
- підземний перехід;
- дюкер;
- зовнішні інженерні мережі;
- елементи вулично-шляхової мережі;
- зовнішнє освітлення;
- інші об`єкти міської інфраструктури.
Крім того, у своїх поясненнях Відповідач посилається на те, що обов`язок сплати пайової участі був відсутній, оскільки: законодавцем скасовано обов`язкову пайову участь; договір пайової участі між сторонами не укладався; існує офіційне роз`яснення Міністерства розвитку громад та територій України щодо відсутності правових підстав для укладення договорів після 01.01.2021 року; Відповідач підпадав під прямо передбачені законом підстави звільнення від сплати пайової участі; Відповідач фактично створив об`єкти соціальної, медичної, транспортної та інженерної інфраструктури. А отже, ТОВ “ТРЦ Нікольський” не набувало та не зберігало жодних коштів без достатньої правової підстави. 
Також, Відповідач посилається на отримані та долучені до матеріалів справи докази, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, а саме:
- висновок експертного дослідження №1-В від 15.06.2026 року №5/1, складений провідним експертом Обласного комунального підприємства “Харківський регіональний інженерно-консультаційний центр” Єлфімовим Даниїлом Сергійовичем, відповідно до якого підтверджується, що об`єкт нерухомого майна – підземний перехід, введений в експлуатацію на підставі сертифіката № ІУ123210715294, є лінійним об`єктом інженерно-транспортної інфраструктури згідно з нормативними критеріями пункту 3.2.1 ДБН А.2.2-3:2014.
- висновок експертного дослідження №2-В від 15.06.2026 року №6/1, складений провідним експертом Обласного комунального підприємства “Харківський регіональний інженерно-консультаційний центр” Єлфімовим Даниїлом Сергійовичем, згідно з яким дюкер Д-600 мм біля мосту Юлія Чигирина через р. Харків є об`єктом інженерної інфраструктури відповідно до чинних будівельних норм та стандартів України.
У зазначеному підготовчому засіданні (25.06.2026) суд поставив запитання Прокурору, а саме:
Який обов`язок у Відповідача сплатити ці кошти, якщо Відповідач зазначає, що норма, якою регулюється обов`язковість укладення договору, скасована? Тобто відповідної норми щодо регулювання відносин укладення такого договору не існує.
Прокурор надаючи відповідь вказує, що у відповідності до п. 2 р. ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" встановлено, що у разі не укладення договору до 2020 року сплата складає 2 відсотки для житлових будівель та 4 відсотки для нежитлових будівель та споруд загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта.
Суд: Тобто, відповідно, обов`язок має договірний характер, який укладається в межах закону? Вірно?
Прокурор: Так, все вірно.
Суд: Тому, звертаючись з позовом до суду щодо стягнення зазначеної суми, обґрунтовуєте свої вимоги посиланням на ст. 1212 ЦК України?
Прокурор: Так, все вірно, правове обґрунтування позову базується на підставі ст. 1212 ЦК України.
Відповідач: На 01.01.2020 року у забудовника не настав час введення в експлуатацію, а отже, не настав обов`язок оплати.
Прокурор: (заперечує проти тверджень Відповідача) Будівництво розпочато у 2014 році, коли діяла норма щодо обов`язку укладення договору пайової участі, а отже, норми на той час діяли.
Відповідач: Згідно з п. п. 5.1, 5.2 Рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради № 983 від 26.12.2018 року “Про пайову участь замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова”, у разі встановлення факту будівництва та прийняття об`єкта в експлуатацію без укладення договору про пайову участь забудовника у розвитку інфраструктури м. Харкова, Департамент економіки та комунального майна Харківської міської ради у десятиденний термін із дня встановлення такого факту надсилає замовнику рекомендованим поштовим відправленням лист-повідомлення про необхідність укладення відповідного договору. У листі-повідомленні Департамент економіки та комунального майна Харківської міської ради повідомляє про порядок укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова, про строк, у який замовник має вжити передбачених Порядком заходів щодо добровільного укладення договору, і про передбачену цим Порядком та чинним законодавством України відповідальність за ухилення від укладення такого договору. Проте жодного відповідного листа-повідомлення ТОВ “ТРЦ Нікольський” не отримувало.
Після проведеного 25 червня 2026 року підготовчого засідання, судом постановлено ухвалу, якою було: долучено до матеріалів справи письмові пояснення (вх. №15378 від 24.06.2026) Керівник Київської окружної прокуратури міста Харкова; задоволено клопотання (вх. №15422 від 24.06.2026) Відповідача про долучення доказів; долучено до матеріалів справи пояснення (вх. № 15425 від 24.06.2026) Товариства. Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 02 липня 2026 року о 13:00. 
Прокурор у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.
Представники Відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог Прокурора заперечують, вважаючи їх необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Представник Позивача у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Про день та час був повідомлений належним чином. 
Згідно з вимогами ст. 120 ГПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Судом виконано процесуальний обов`язок щодо повідомлення всіх учасників справи про розгляд справи. Так, в розумінні ст. 6 та ст. 242 ГПК України був повідомлений про відкриття провадження у справі. Оскільки отримання учасниками справи процесуальних документів відбувалось в електронному вигляді, наявність зареєстрованих в системі обміну електронними документами між судом та учасниками судового процесу підтверджується відповідними даними щодо реєстрації електронного кабінету в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі).
Отже враховуючи, що відповідно до ч. 6 ст. 6 ГПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Учасником справи відомі процесуальні наслідки, передбачені цим Кодексом у разі звернення до суду з документом особи, яка зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються судом також у випадках, якщо інтереси такої особи у справі представляє адвокат.
Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
Суд звертає увагу, що господарське судочинство ґрунтується на засадах суворої процесуальної дисципліни, рівності всіх учасників перед законом і судом та змагальності сторін. Дотримання процесуальної форми є фундаментальною основою забезпечення права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Водночас, принцип правосуддя полягає в тому, що процесуальні обмеження або формальні дефекти поведінки одного з учасників не можуть слугувати підставою для повного нівелювання принципу змагальності та встановлення одностороннього судового розгляду. Завданням господарського суду є встановлення істини на підставі повного та об`єктивного аналізу фактичної бази спору.
Відтак, суд здійснює розгляд справи, спираючись на доктринальний принцип jura novit curia (суд знає закони) та оцінюючи правомірність вимог Прокурора на основі наявних у справі фактичних даних.
Суд наголошує, що право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення. Загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи та хід її розгляду.
Такі принципи господарського судочинства, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі, реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків, до яких, зокрема, віднесено право знати про дату, час і місце судового розгляду справи, про всі судові рішення, які ухвалюються у справі та стосуються їхніх інтересів, а також право давати усні та письмові пояснення, доводи та заперечення (відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі №909/595/21).
В силу приписів ст. 2, 4 Закону України “Про доступ до судових рішень” кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Це право забезпечується офіційним оприлюдненням судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України в порядку, встановленому цим Законом. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.
Відповідно до ч. 2 ст. 42 ГПК України, учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Згідно з ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.
З врахуванням вказаних приписів чинного законодавства та з огляду на фактичні обставини справи суд констатує, що вчинив всі необхідні та можливі заходи для належного повідомлення сторін про дату, час та місце судового засідання по даній справі, їм надана можливість скористатись своїми процесуальними правами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України, в тому числі судом дотримано під час розгляду справи обумовлені чинним законом процесуальні строки для звернення учасників справи із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) неодноразово вказував на необхідність дотримання принципу розумності тривалості провадження.
Так, у рішення "Вергельський проти України" ЄСПЛ вказав, що розумність тривалості провадження має оцінюватися у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів.
Враховуючи вищевказане суд вважає, що учасники процесу були належним чином повідомлені судом про розгляд спору за їх участю. В той же час, вони не були позбавлені можливості скористатися вільним доступом до електронного реєстру судових рішень в Україні, в силу статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" та ознайомитися з ухвалами Господарського суду Харківської області та визначеними у ній датами та часом розгляду даної справи та забезпечити представництво його інтересів в судових засіданнях.
Суд приймає до уваги, що сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів, надано достатньо часу для підготовки до судового розгляду справи.
Як вбачається з матеріалів справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши на підставі безпосереднього, всебічного та повного дослідження наявного у справі доказового масиву, суд встановив наступне. 

ПОЗИЦІЯ ПРОКУРОРА

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Прокурор зазначає, що Відповідач, як замовник будівництва об`єкта "Будівництво багатофункціонального комплексу по вул. Пушкінській, 2 у м. Харкові" (будівництво розпочате 24.02.2014, об`єкт прийнято в експлуатацію на підставі сертифіката № ІУ123210428152, зареєстрованого 07.05.2021) відповідно до ст.і 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (у редакції, чинній на момент початку будівництва) набув обов`язку взяти участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури населеного пункту шляхом сплати пайової участі. 
Оскільки будівництво розпочалося до 01.01.2020, а договір про пайову участь до цієї дати укладено не було, на думку Прокурора, застосовуються приписи п.п. 2 п. 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-ІХ, згідно з якими розмір пайової участі для нежитлових будівель становить 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, та, виходячи з кошторисної вартості будівництва у розмірі 2 350 000 000,00 грн, визначає розмір пайового внеску у 94 000 000,00 грн.
Прокурор звертає увагу суду, що Відповідач, не звернувшись до Харківської міської ради із заявою про визначення розміру пайової участі та не сплативши відповідні кошти до прийняття об`єкта в експлуатацію, без достатньої правової підстави зберіг у себе кошти, які підлягали сплаті до місцевого бюджету, а тому на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України зобов`язаний повернути ці кошти, а також, з урахуванням ч. 2 ст.625, ст. 1214 ЦК України, Відповідач повинен сплатити інфляційні втрати у розмірі 72 491 704,74 грн та 3% річних у розмірі 14 215 890,41 грн, нараховані за період з 29.04.2021 по 13.05.2026. 
Стосовно доводів Відповідача про звільнення від пайової участі Прокурор визнає, що підземний перехід від станції метро є окремим об`єктом транспортної інфраструктури, збудованим на іншій земельній ділянці за окремим дозволом та введеним в експлуатацію за окремим сертифікатом, у зв`язку з чим позовні вимоги його не стосуються, а отже не вимагає сплати за цими двома окремими об`єктами, що відносяться до інженерно-транспортної інфраструктури і саме за будівництво цих об`єктів Прокурор не вимагає сплати пайової участі від Відповідача, проте стверджує, що дюкер, зовнішні інженерні мережі, зовнішнє освітлення та благоустрій виконані виключно для забезпечення функціонування самого багатофункціонального комплексу і не є самостійними об`єктами міської інфраструктури.

ПОЗИЦІЯ ВІДПОВІДАЧА

Товариство, заперечуючи проти позову, посилаючись на те, що з 01.01.2020 на підставі п. 13 розділу І Закону № 132-ІХ ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" виключено, а відповідний обов`язок забудовників щодо пайової участі скасовано.
При цьому в самому сертифікаті про прийняття об`єкта в експлуатацію № ІУ123210428152 державним органом зафіксовано звільнення Відповідача від сплати коштів пайової участі саме на підставі п. 13 розділу І Закону № 132-ІХ. 
Договір про пайову участь між сторонами не укладався, а Харківська міська рада, всупереч пунктам 5.1, 5.2 Рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради № 983 від 26.12.2018 "Про пайову участь замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова" (надалі – Рішення № 983), не надіслала Відповідачу листа-повідомлення про необхідність укладення договору про пайову участь та визначення її розміру.
Відповідач також зазначає, що під час будівництва ним створено (реконструйовано) об`єкти міської інженерної та транспортної інфраструктури – підземний перехід, дюкер Д-600 мм біля мосту Юлія Чигирина через р. Харків, зовнішні інженерні мережі, елементи вулично-шляхової мережі та зовнішнє освітлення прилеглих територій, на які загалом витрачено 113 516 599,49 грн, що, за приписами пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-ІХ, звільняє його від сплати пайової участі. 
На підтвердження технічної природи цих об`єктів Відповідач надав висновки експертних досліджень № 1-В та № 2-В від 15.06.2026, згідно з якими підземний перехід є лінійним об`єктом інженерно-транспортної інфраструктури за критеріями пункту 3.2.1 ДБН А.2.2-3:2014, а дюкер Д-600 мм – об`єктом інженерної інфраструктури відповідно до чинних будівельних норм України. 
Крім того, Відповідач заперечує методику обрахунку ціни позову, оскільки кошторисна вартість будівництва 2 350 000 000,00 грн., включає вартість спорудження об`єктів інфраструктури, яку Прокурор не виокремив, та наголошує, що вимога про стягнення 3% річних та інфляційних втрат є похідною від вимоги про стягнення пайової участі, а за відсутності самого зобов`язання підстави для її задоволення відсутні.

ПРАВОВА КВАЛІФІКАЦІЯ ВИНИКЛИХ ПРАВОВІДНОСИН 

Суд зазначає, що спірні правовідносини стосуються участі замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту (пайової участі), правове регулювання якої на момент виникнення відповідних відносин здійснювалося ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності". 
За змістом наведеної норми залучення замовника (забудовника) до пайової участі опосередковувалося договором про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який укладався замовником з органом місцевого самоврядування, а величина пайової участі визначалася саме у цьому договорі з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта. 
Суд відмічає, що договірний (зобов`язальний) характер обов`язку зі сплати пайової участі підтверджено і самим Прокурором у судових засіданнях, що відображено судом у процесуальних документах. 
Так, у підготовчому засіданні 25.06.2026 на запитання суду Прокурор ствердно відповів, що обов`язок зі сплати пайової участі має договірний характер, який реалізується в межах закону, одночасно наполягаючи на тому, що правовою підставою заявлених позовних вимог є ст. 1212 ЦК України.
Разом з тим, за змістом ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. 
Предметом регулювання гл. 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. 
Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах.
Суд зауважує, що згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. 
Наведені правові висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 та від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17. 
Наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, для яких характерним є визначений законом спосіб виникнення та реалізації відповідного обов`язку, виключає можливість пред`явлення позову в порядку ст. 1212 ЦК України.
Обравши в якості правової підстави заявлених вимог ст. 1212 ЦК України, тобто позадоговірну (кондикційну) конструкцію, і водночас визнавши нормативно врегульований характер самого обов`язку (постанова КГС ВС від 20.07.2024 року по справі № 910/9548/21), Прокурор фактично намагається у порядку інституту безпідставного збагачення стягнути кошти, розмір яких за законом підлягав визначенню у договірних і нормативних порядках, відповідно, та компетентним органом місцевого самоврядування так і не був визначений. 
За таких обставин суд доходить висновку, що договірний (зобов`язальний) характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, а обрана Прокурором правова підстава позову є неналежною, що вже саме собою є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.
Крім того, суд звертає увагу, що згідно з пунктами 5.1, 5.2 Рішення № 983 у разі встановлення факту будівництва та прийняття об`єкта в експлуатацію без укладення договору про пайову участь Департамент економіки та комунального майна Харківської міської ради зобов`язаний у десятиденний строк надіслати замовнику будівництва рекомендованим поштовим відправленням лист-повідомлення про необхідність укладення відповідного договору із роз`ясненням порядку його укладення. 
Проте, матеріалами справи не підтверджується, що такий лист-повідомлення надсилався Відповідачу як після прийняття об`єкта в експлуатацію, так і на момент звернення Прокурора з цим позовом. 
Суд вважає за доцільне звернути увагу, що Сертифікат про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта № ІУ123210428152 є чинним та не скасований у встановленому законом порядку, і у якому прямо зафіксовано звільнення Відповідача від сплати коштів пайової участі. 
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; доки зазначений акт не скасований у встановленому порядку, він породжує відповідні правові наслідки, у тому числі щодо зафіксованих у ньому підстав звільнення від пайової участі.
При цьому суд враховує, що самим Прокурором визнано і не заперечується, що підземний перехід від станції метро є окремим об`єктом транспортної інфраструктури, збудованим на іншій земельній ділянці за окремим дозволом та введеним в експлуатацію за окремим сертифікатом № ІУ123210715294, а отже, підпадає під звільнення від пайової участі, передбачене п. 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-ІХ. 
Стосовно дюкера Д-600 мм, то останній відноситься до об`єктів інженерної інфраструктури та це підтверджено наданими Відповідачем висновками експертних досліджень № 1-В та № 2-В від 15.06.2026, які Прокурором належними та допустимими доказами не спростовані.
При цьому доводи Прокурора стосовно даних об`єктів, які споруджувалися для забезпечення функціонування самого багатофункціонального комплексу, не спростовують їх технічної належності до об`єктів інженерної та транспортної інфраструктури населеного пункту у розумінні наведеної норми Закону № 132-ІХ.
20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18 (п.п. 27-30) та справі № 201/9127/21 (провадження № 14-33цс24(п.п. 72-94) ВП ВС, відповідно зазначила про наступне.
Предметом регулювання гл. 83 ЦК України, як вже наголошено судом, є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 
Положення гл. 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень гл. 83 ЦК України.
Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення.
Традиційно в доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними (з лат. «condictio sine causa» - повернення збагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави).
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних.
Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню.
Безпідставне збагачення може полягати як у так званому «фактичному» збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в «юридичному» збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення.
Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).
Конструкція ч. 1 ст. 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18).
Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19).
Підсумовуючи, суд зазначає, що за загальним правилом, кондикція у її класичному розумінні є самостійним позадоговірним зобов`язальним способом захисту права власності або іншого майнового права, спрямованим на повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, тому учаснику цивільних відносин, за чий рахунок відбулося таке неправомірне збагачення.
За своєю правовою природою кондикційні відносини у вузькому значенні цієї категорії не передбачають існування інших (зокрема, речових) відносин між їх учасниками. Це випливає, зокрема, зі змісту частини третьої ст. 1212 ЦК України, згідно з якою ці правила можуть бути застосовані також і до інших відносин, які за своєю правовою природою не є суто кондикційними.
На переконання суду, виниклі спірні правовідносини за цією справою не є суто кондикційними, оскільки порядок виникнення зобов`язальних правовідносин щодо отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту встановлений безпосередньо в законі, що виключає таку обов`язкову ознаку кондикційних зобов`язань як «абсолютна безпідставність» набуття (збереження) майна (релевантна практика ВС зазначена нижче за текстом цього рішення).
РОЗГЛЯД СПРАВИ ПО-СУТІ І ПРАВОВА ПОЗИЦІЯ СУДУ.
Розглянувши позовну заяву, дослідивши наявні матеріали справи, надавши юридичну оцінку обставин справи, повно та всебічно їх встановивши та застосувавши норми матеріального і процесуального права, Суд дійшов висновку про те, що пред`явлений Прокурором позов не підлягає задоволенню з таких підстав.
Предметом даного спору є матеріально-правова вимога Прокурора в інтересах держави в особі ХМР до Товариства (або Відповідач) про стягнення безпідставно збережених коштів в порядку ст. 1212 ЦК України, внаслідок несплати останнім внеску щодо пайової участі у розвитку інфраструктури міста Харкова.
У нормативно-правовому регулюванні спірних правовідносин Суд керується наступним, враховуючи останню релевантну практику Верховного суду.
Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011 № 3038-VI (надалі - Закон № 3038-VI).
За ст. 1 Закону № 3038-VI замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.
Частиною 1 ст. 2 цього Закону визначено, що плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.
У цій справі судом встановлено, що 25.02.2014 Державною архітектурно-будівельною інспекцією України було видано Товариству відповідний дозвіл на виконання будівельних робіт із будівництва Комплексу.
Тож станом на дату початку будівництва була чинною ст. 40 Закону №3038-VI, відповідно до ч. 2 якої замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті.
Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури (ч. 3 ст. 40 Закону № 3038-VI у вказаній редакції).
Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами (ч. 5 ст. 40 Закону № 3038-VI у вказаній редакції).
Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (ч. 9 ст. 40 Закону № 3038-VI у вказаній редакції).
Зі змісту ст. 40 Закону № 3038-VI (у вказаній редакції) вбачається, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. 
Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону.
Релевантні за змістом висновки були викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 911/594/18, від 22.08.2018 у справі № 339/388/16-ц, від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20.
За змістом зазначених норм, відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинне бути виконане до прийнятті новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.
Разом з тим 01.01.2020 набули чинності норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX (надалі - Закон № 132-IX), якими ст. 40 Закону № 3038-VI виключено.
Згідно з п. 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.
За змістом Закону № 132-IX та прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01.01.2020.
Зазначені вище судом тези знаходять своє нормативно-правове підтвердження і у Листі Міністерства розвитку громад та територій України від 12.02.2021 р. № 1/15.2/515-21 «Щодо надання роз`яснення застосування положень законів, які регулюють відносини щодо сплати пайової участі у розвитку інфраструктури населених пунктів».
Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. 
Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. 
Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими. 
Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права.
Водночас зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акту має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності.
Стаття 40 № 3038-VI визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із ч. 2 ст. 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.
Аналізуючи правову природу цих правовідносин, можна зробити висновок, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення ст. 40 Закону № 3038-VI після втрати нею чинності.
Крім того, пунктом 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-IX визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 1 січня 2020 року. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають.
Наведені вище правові висновки викладені і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19, на яку посилався Прокурор в обґрунтування доводів позовної заяви.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання відступу від правових позицій касаційних судів та визначаючи належний спосіб захисту порушеного права у справі № 643/21744/19, також зауважила, що, з 1 січня 2020 року скасовано дію ст. 40 Закону № 3038-VI, яка передбачала обов`язкове укладення договору, тому визнання судом договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним та встановлення цивільних прав та обов`язків сторін договору на майбутнє на підставі нормативно-правового акту, який було скасовано, суперечитиме принципу правової визначеності та не дозволить суду захистити право сторони належним способом. 
У Постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 909/1143/19, від 30.09.2020 у справі № 904/4442/19, від 04.02.2021 у справі № 904/2468/19 та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.05.2021 у справі № 201/14195/18 суди розглянули спори про визнання укладеним договору про пайову участь замовника будівництва у створенні та розвитку інфраструктури населеного пункту при чинності на час виникнення спірних правовідносин та на момент звернення позивача до суду норми ст. 40 Закону № 3038-VI, яка зобов`язувала замовника будівництва укласти вказаний договір, однак за відсутності вказаної норми на час розгляду справи. 
В свою чергу, у постановах КГС ВС від 13.01.2021 у справі № 922/267/20 та від 23.03.2021 у справі № 904/454/18 суди розглянули вказані вище спори при втраті чинності норми ст. 40 Закону № 3038-VI ще на час звернення позивача до суду, однак вона також була чинною на час виникнення спірних правовідносин.
Оскільки станом на час розгляду справи відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, суд не наділений повноваженнями визнати укладеним такий договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена.
У зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом. 
Висновки викладені у постанові від 14.12.2021 зі справи № 643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду (у контексті правозастосування положень Закону № 3038-VI та Закону № 132-IX) зводяться до такого: 1) якщо договір про сплату пайової участі було укладено до 01.01.2020, то такий правочин є дійсним та продовжує свою дію до моменту його повного виконання (п. 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX); 2) якщо об`єкт будівництва здано в експлуатацію до 01.01.2020 і суд розглянув по суті спір про визнання укладеним договору про пайову участь до 01.01.2020, то спосіб захисту шляхом звернення до замовника будівництва із таким позовом є належним та ефективним (укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту було обов`язковим на підставі закону – ст. 40 Закону № 3038-VI); 3) якщо об`єкт будівництва здано в експлуатацію до 01.01.2020 (отже, у замовника був обов`язок щодо сплати пайової участі на підставі закону – ст. 40 Закону № 3038-VI), однак розгляд судом спору по суті (ухвалення рішення) про визнання укладеним договору про пайову участь відбувся після 01.01.2020 або такий позов подано після 01.01.2020, то належним та ефективним способом захисту порушених прав органу місцевого самоврядування буде звернення із позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі ст. 1212 ЦК України.
Нормами ст. 40 Закону № 3038-VI було визначено обов`язок у передбачених цим Законом випадках щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту до прийняття такого об`єкта в експлуатацію, а також обов`язок щодо укладення відповідного договору про пайову участь, положеннями якого мала бути визначеною належна до перерахування сума (розмір пайової участі).
При цьому, ч. 9 ст. 40 Закону № 3038-VI було передбачено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.
Відповідно до Закону № 132-IX статтю 40 Закону № 3038-VI було виключено з 1 січня 2020 року.
Таким чином, починаючи з 01.01.2020 передбачений до цього ст. 40 Закону № 3038-VI обов`язок замовників забудови земельної ділянки у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту перестав існувати.
Разом з тим, а. 1 п. 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX визначено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.
Тобто, законодавцем під час внесення змін до Закону № 3038-VI (шляхом виключення ст. 40 вказаного Закону на підставі Закону № 132-IX) було чітко визначено підстави та порядок пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту щодо об`єктів, будівництво яких було розпочато до внесення законодавчих змін, а саме: договори пайової участі, укладені до 01.01.2020 на підставі вимог ст. 40 Закону № 3038-VI, залишались дійсними та підлягали їх повному виконанню і після виключення вказаної статті (а.1 п. 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX). Тобто істотні умови, зокрема щодо розміру пайової участі, строку сплати пайової участі, відповідальності сторін, які відповідно до закону підлягали врегулюванню у таких договорах, залишались незмінними; якщо станом на 01.01.2020 такі об`єкти не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені та оскільки з 01.01.2020 встановлений ст. 40 Закону № 3038-VI обов`язок щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів пайової участі, як і обов`язок щодо укладення відповідного договору, перестав існувати, тому законодавцем було визначено нормативне регулювання таких правовідносин прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX. Зокрема абзацом 2 пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX визначено розмір та порядок пайової участі замовників будівництва.
Отже, розмір та порядок пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту без відповідної вказівки у законі не можуть по-новому визначатись нормами а. 2 п. 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX, якщо відповідні істотні умови були визначені укладеним до 01.01.2020 договором про пайову участь, який згідно а. 1 вказаного пункту Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX є дійсним та продовжує свою дію до моменту його повного виконання.
Наведене свідчить про те, що норми а. 1 та 2 п. 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX не перебувають у взаємозв`язку та не є взаємодоповнюючими.
Так, а. 2 п. 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (надалі - пайова участь) у такому розмірі та порядку:
1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):
для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;
для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;
2) пайова участь не сплачується у разі будівництва:
об`єктів будь-якого призначення на замовлення державних органів або органів місцевого самоврядування за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів;
будівель навчальних закладів, закладів культури, фізичної культури і спорту, медичного і оздоровчого призначення;
будинків житлового фонду соціального призначення та доступного житла;
індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках;
об`єктів комплексної забудови територій, що здійснюється за результатами інвестиційних конкурсів або аукціонів;
об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури;
об`єктів, що споруджуються замість тих, що пошкоджені або зруйновані внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру;
об`єктів, передбачених Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, за рахунок коштів інвесторів;
об`єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об`єктів енергетики, зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу);
об`єктів у межах індустріальних парків на замовлення ініціаторів створення індустріальних парків, керуючих компаній індустріальних парків, учасників індустріальних парків;
об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до будівель сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства;
об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до будівель промислових;
об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до силосів для зерна та складських майданчиків (для зберігання сільськогосподарської продукції);
3) замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва;
4) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію;
5) кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту;
6) інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.
Зі змісту наведених норм вбачається, що передбачений прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для: 
(1) об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені; 
(2) об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.
Тож у вказаних двох випадках, ураховуючи вимоги п.п. 3, 4 а. 2 п. 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.
Системний аналіз зазначених норм та обставин дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає:
- для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020;
- для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.
Відтак суд вважає, що для об`єктів, будівництво яких розпочато раніше (однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01.01.2020 не були укладені) або будівництво яких розпочате у 2020 році, а. 2 п. 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених п.п. 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.
У цій справі, як зазначалось, суди встановили, що 25.02.2014 Товариство (Відповідач) отримало дозвіл № ІУ115140560091 на виконання будівельних робіт із будівництва Комплексу, яке (будівництво) закінчено 05.04.2021 згідно акту готовності об`єкта до експлуатації, а 07.05.2021 видано Відповідачу сертифікат готовності № ІУ123210428152 вказаного об`єкта до експлуатації.
З урахуванням наведених вище висновків Верховного Суду, до спірних правовідносин застосуванню підлягають норми а. 2 п. 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX, які встановлюють розмір та порядок пайової участі замовників будівництва протягом 2020 року, зокрема й щодо об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені.

ЩОДО ПРАВОВОЇ ПРИРОДИ ПАЙОВОГО ВНЕСКУ В МЕЖАХ ВИНИКЛИХ ПРАВОВІДНОСИН
Враховуючи те, що існує обов`язок перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, то можливо дійти висновку про те, що зазначений платіж підпадає під ознаки визначені ч. 1 п. 2 та ч. 3 п. 3 ст. 9 Бюджетного кодексу України (надалі – БК України) неподаткові надходження та інші неподаткові надходження відповідно .
У відповідних Постанов Верховного суду у складі КГС та Великої Палати СВ по справам № 910/9548/21 та 643/21744/19 визначено обов`язок щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів (грошових коштів) для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі), що також вимагає і Закон № 132-IX у прикінцевих та перехідних положеннях.
Цей обов`язок був закріплений і нормами ст. 40 Закону № 3038-VI, у передбачених цим Законом випадках щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту до прийняття такого об`єкта в експлуатацію, а також обов`язок щодо укладення відповідного договору про пайову участь, положеннями якого мала бути визначеною належна до перерахування сума (розмір пайової участі).

ЩОДО СПОСОБУ ЗАХИСТУ ОБРАНОГО ПРОКУРОРОМ

Свого часу, ВП ВС зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, в яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанови ВП ВС розташовані за спаданням відповідно до пошуку у ЄДРСР станом на день подання відповідних пояснень. Перелічені висновки ВП ВС стосуються саме обрання не ефективного способу захисту права через призму визнання незаконними/скасування актів органів місцевої/державної влади щодо права власності або інших речових прав на земельні ділянки та нерухоме майно обрані Прокурором).
При розгляді цієї справи, суд врахував та прийняв до уваги зміст частково релевантних до правовідносин, щодо розуміння порядку застосування норм матеріального права, Постанов Верховного суду у складі КГС та Великої Палати ВС по справам № 910/9548/21 та 643/21744/19 відповідно, на зміст яких, в обґрунтування позовних вимог посилається Прокурор. 
Проте відносно належного та ефективного способу захисту порушеного права запропонованого КГС ВС та ВП ВС Суд, ставиться критично з огляду на викладені вище нормативно-правові обґрунтування та і обставини справи.
Так, на думку КГС ВС по справі 910/9548/21 у зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом. У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої ст. 1212 ЦК України.
Також, Верховний Суд зауважив, що випадку, якщо замовниками вищевказаних об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, ураховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 зі справи № 643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту буде звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі ст. 1212 ЦК України.
У вказаних вище справах на які посилається Прокурор в обґрунтування позовних вимог, суди розглянули спори та зробили висновки щодо правозастосування ст. 40 Закону №3038-VI у таких правовідносинах з предметом позову про стягнення збитків, натомість у цій справі предметом позову є застосування ст. 1212 ЦК України, внаслідок несплати замовником будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, тобто не є релевантними за предметом спору до справи, що розглядається.
Суд звертає увагу, що враховує наведену Прокурором постанову КГС ВС від 20.07.2024 у справі № 910/9548/21 лише в частині нормативної врегульованості обов`язку з пайової участі. Водночас викладений у ній механізм стягнення за ст. 1212 ЦК України ґрунтується на відмові забудовника від укладення договору за чинності встановленого ст. 40 Закону № 3038-VI обов`язку його укласти. Оскільки після 01.01.2020 обов`язку укладати такий договір не існувало, спірні правовідносини охоплюються перехідними положеннями Закону № 132-IX, лист-повідомлення за п. 5.1, 5.2 Рішення № 983 Відповідачеві не надсилалося, а факту відмови Відповідача від укладення договору матеріалами справи не підтверджено, - зазначені висновки КГС ВС у цій частині до спірних правовідносин не застосовуються.
Суд наголошує, що застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим: (а) застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; (б) обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; (в) застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; (г) застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципу верховенства права. 
Належним та ефективним способом захисту є лише той, який спрямований саме на ті правові наслідки, які захищають право. 
Системний аналіз ст.ст. 16 ЦК України та ст. 5 ГПК України дає підстави для висновку, що вимога про застосування судом ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права та інтересу, який не суперечить закону, має бути викладена у позовній заяві, а саме має бути відображена (конкретно сформульована) у змісті позовних вимог, саме це є первинною підставою для застосування судом матеріально-процесуального інструментарію закону. Інакше суд позбавляється процесуальної можливості застосувати його та визначити ефективний спосіб захисту порушеного, невизнаного або оспореного приватного права та інтересу, який не суперечить закону. 
Практика ВС щодо способів захисту базується на двох основних взаємопов`язаних принципах: (а) спосіб захисту має бути належним та ефективним; (б) має дотримуватися принцип процесуальної економії. 
Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (Постанови ВП ВС від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (п. 63), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (п. 6.13), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (п. 98). 
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення – гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту) (пункт 145 рішення ЄСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі “Чахал проти Об`єднаного Королівства” (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93) та п. 75 рішення ЄСПЛ від 05 квітня 2005 року у справі “Афанасьєв проти України” (заява № 38722/02), п. 8.40. Постанови ВП ВС від 25.01.2022 у справі № 143/591/20). 
Підставою для застосування визначення судом ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного приватного право чи інтересу є обов`язкова умова, що предмет та підстави позову визначаються тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу. Адже неухильне дотримання одного з основних принципів господарського судочинства - принципу диспозитивності (п. 5 ч. 3 ст. 2 ГПК України) при визначенні підстав та предмету позову – є підставою для правильного визначення судом ефективного способу захисту порушеного приватного права чи інтересу. І саме принцип диспозитивності пов`язаний з ефективним способом захисту приватного права.
Диспозитивність, перш за все полягає у визначеній нормами цивільного права можливості управомочених осіб діяти ініціативно, обираючи можливі варіанти їх правомірної поведінки, тобто самостійно визначати форми реалізації комплексу наданих їм правових можливостей, а характерними рисами диспозитивного уповноважувального елемента цивільно-правового методу є, серед іншого, можливість вибору учасниками цивільних відносин варіанта поведінки, що не суперечить засадам цивільного законодавства й нормам моралі. Учасники цивільних правовідносин самостійно вибирають форми, способи, час і межі своєї юридичної та фактичної поведінки, не порушуючи прав інших, сторонніх осіб. У цьому знаходить свій вияв загальна ідея, згідно з якою в галузі приватного права особа здійснює свої суб`єктивні права вільно, на власний розсуд. Реалізація диспозитивності в цивільному процесі має на меті забезпечення ефективного системного саморегулювання там де це виправдано з точки зору досягнення завдань господарського судочинства та створення розумного балансу загальних та приватних інтересів.
КЦС у Постанові від 5 грудня 2019 року зазначив, що принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема, впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на зміну предмета або підстав позову), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист (Постанова КГС по справі № 910/19581/16-ц від 19.06.2019 року).
Принцип диспозитивності, реалізований при здійсненні суб`єктивних прав, рівною мірою може бути застосований і до вибору способу захисту, а це означає можливість вибору заінтересованою особою способу захисту на її власний розсуд. Подібні твердження можуть викликати ілюзію можливості використання для захисту порушеного права будь-якого з існуючих способів захисту, що насправді не відповідає дійсності (Постанова ВС КЦС по справі 705/3869/18 від 05.12.2019 року).
Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 17 квітня 2018 року висловила тези, у яких чітко розмежовує правомочності носіїв суб`єктивних прав та суду. 
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Однак встановлення належності відповідачів і обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (165 Постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц).
Відповідно до ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на власний розсуд. Через цю норму закону, також, реалізується ще один з основних принципів цивільного права - принцип свободи вибору поведінки особи при реалізації свого права на захист. 
Особа вільна у виборі механізму здійснення свого права на захист, а також у змозі відмовитися від реалізації цього права. Це свідчить про те, що особа вільна у застосуванні будь-яких способів захисту, які передбачені чинним законодавством. Однак перш ніж застосувати той чи інший спосіб захисту, особа, права якої порушено, не визнано чи оспорено, постає перед проблемою вибору того чи іншого способу захисту, який оптимально забезпечить відновлення її порушеного права.
У контексті визначення процесуальних ініціатив сторони процесу КГС у постанові від 19.06.2019 року вказав наступне. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, котрі не мають процесуальної дієздатності.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову – це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.06.2019 У справі № 910/19581/16-ц.).
Оскільки окреслені питання в межах предмета спору є надто важливими в контексті визначення умов застосування процесуальних механізмів “визначення судом ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права та інтересу” варто проілюструвати таку судову справу.
На думку ВС у складі палати КГС, процесуально-правовий аспект захисту права включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але й необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права (Постанова Верховного Суду у складі палати для розгляду справ земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 23.09.2019 у справі №917/1739/19).
ВС в Ухвалі від 23 вересня 2019 року, обґрунтовуючи передачу справи до ВП ВС, зазначив, що встановлення способу захисту, а саме з`ясування позовних вимог, обґрунтування позову певними правовими нормами, як і посилання на фактичні обставини справи та визначення предмета спору, процесуальним законом покладено саме на позивача, у зв`язку з чим у відповідача у справі виникають певні правомірні очікування, оскільки реалізація його прав на захист проти позову перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з правовими вимогами та підставами, викладеними саме позивачем. 
Керуючись з аксіомою цивільного судочинства jura novit curia (“суд знає закон”), при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка, проте, не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідних позовних вимог позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою), так і відповідача (який, заперечуючи проти позову, наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі) (Постанова Верховного Суду у складі палати для розгляду справ земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 23.09.2019 у справі №917/1739/19).
Суд акцентує увагу на тому, що ВП ВС у Постанові від 4 грудня 2019 року зазначила, що суди, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснюють правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального й процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. 
Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом слід керуватися під час вирішення спору. 
ВП ВС зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін з огляду на факти, встановлені під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не приводить до зміни предмета позову та/або вибраного позивачем способу захисту (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/19).
Щодо оцінки судом належності обґрунтованого позивачем способу захисту, тобто суди мають визначити, чи є такий спосіб ефективний.
Відповідно до правових висновків ВП ВС, висловлених у постанові від 12.12.2018, абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом (із 15.12.2017 цей абзац викладено в іншій редакції, згідно якою суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках). У разі якщо закон або договір не визначать ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК у редакції, чинній на час розгляду справи ВП ВС). Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, суди мають визначити, чи є такий спосіб ефективним: вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та забезпечувати його поновлення, а у разі неможливості такого поновлення повинна гарантувати особі отримання відповідного відшкодування (Постанова ВП ВС від 12.12.2018 року по справі № 339/142/16-ц).
З початком дії ч. 2 ст. 5 ГПК України остання зобов`язує суд займати активну позицію, тобто обирати між конкуруючими способами захисту, де привілеї у виборі тепер будуть мати самі ти способи захисту порушеного права чи інтересу особи, які відповідатимуть критерію “ефективності”. 
Здійснення таких активних дій полягають у аналізі (перевірці, тестуванню) викладених у позові вимог на предмет їх “ефективності” в аспекті спірних правовідносин, відповідності змісту порушеного права та характеру його порушення.
Способи захисту цивільних прав та інтересів встановлено у ч. 2 ст. 16 ЦК. Законом № 2147-VIII було змінено абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК. Так, починаючи з 15.12.2017, суд вправі захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що буде встановлений судом у визначених законом випадках. У свою чергу КУ не містить положень, які б зводились до обмеження осіб у праві на судовий захист їхніх цивільних прав, свобод чи інтересів. Навпаки, у ч. 5 ст. 55 Основного Закону України міститься загальне правило про те, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави є основною метою при вирішенні судом господарських справ та виконанні завдань господарського судочинства.
Суд встановлює способи захисту цивільних прав або інтересів визначені цим же Законом № 2147-VIII, де ч. 2 ст. 5 ГПК доповнено новелою господарського судочинства відповідно “визначення судом ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи”, а саме: “у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону”. 
Зазначена новела у процесуальній нормі, є по суті спробою імплементації у національному процесуальному законодавстві усталеної практики ЄСПЛ, відповідно до якої конвенційні права мають бути практичними та ефективними, а справедливий судовий розгляд не закінчується ухваленням рішення, оскільки судове рішення також має бути виконане належним чином. Зазначена норма запроваджена законодавцем насамперед з метою ефективного захисту приватного права або інтересу, що визначається у спосіб, встановлений самим же судом, створює нові можливості для судового захисту. 
Особливістю захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів є можливість вибору різних порядків визнання порушення прав та правового впливу на порушника, що не обмежується способами, встановленими ст. 16 ЦК України.
Вирізняють ознаки поняття способів захисту цивільних прав: “ 1) підставою їх застосування є закон чи договір; 2) реалізується суб`єктом у рамках матеріального правовідношення; 3) виникає із факту об`єктивно-протиправного діяння (порушення, невизнання чи оспорювання права)” Наведене поняття способів захисту цивільних прав та його ознаки, на нашу думку, необхідно застосовувати також і до судових способів захисту приватних прав.
“Способи захисту суб`єктивних цивільних прав” - це закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. (Постанова Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі N° 6-55Ц15).
Повертаючись до конвенційних провідників нової норми ст. 5 ГПК України, ст. 13 ЄСПЛ передбачено право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі конвенційних прав і свобод. 
ЄСПЛ неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13, вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути: незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення у справі “Гуренка проти України” (Gurepka v.т Ukraine, №.61406/00, §59, 6.09.2005); “ефективним” як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоби його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення у справі “Аксой проти Туреччини” (Aksoy v. Turkey, №.21987/93, § 95, 18.12.1996); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення у справі “Кудла проти Польші” (Kudla v. Poland, №.30210/96, §158, 26.10.2000), рішення у справі “Гарнага проти України” (Garnaga v. Ukraine, №.20390/07, $29, 16.05.2013) - Постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №339/142/16-ц..
3 аналізу наведеної судової практики можна дійти висновку, що ЄСПЛ виділяє декілька конвенційних процесуальних вимог до ефективного національного засобу юридичного захисту: засіб є ефективним якщо він доступний і достатній: має бути достатнім не тільки в теорії, а й на практиці: повинен бути ефективним на практиці й по закону з урахуванням індивідуальних обставин справи. У той же час важливою ремаркою щодо змісту правової категорії “ефективний спосіб судового захисту” у приватному праві України правової категорії “ефективний національний засіб юридичного захисту” буде те, що його ефективність не залежить від впевненості в успішному результаті для заявника. У цьому випадку мета позитивного зобов`язання держави Україна за ст. 13 ЄСПЛ обмежується утворенням ефективного засобу юридичного захисту, що вступає у суперечність із головним завданням ефективного способу судового захисту для заявника - забезпечення реального результату. Тобто, ЄСПЛ не гарантує успішний результат для заявника, тому залишає широкий розсуд за національним судовим органом. 
У справі N 339/142/16-ц, застосовуючи ч. 2 ст. 5 ЦПК (є тотожною за змістом ст. 5 ГПК України), ВП ВС висловила таку позицію. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, суди мають визначити, чи є такий спосіб ефективним: вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та забезпечувати його поновлення, а у разі неможливості такого поновлення повинна гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. 
На думку суду, зазначена позиція ВП ВС не лише ґрунтується на практиці ЄСПЛ, а й ураховує останні наукові/доктринальні дослідження критерію “ефективності” в контексті обрання позивачем належного (адекватного) способу захисту приватного права та інтересу як категорії процесуального права, що є першим визначенням наукової категорії “ефективний спосіб захисту”, який міститься у практиці найвищого суду у системі судоустрою України (Визначення судом ефективного способу захисту приватного права та інтересу, який не суперечить закону: монографія /А.В. Потапенко/ За науковою редакцією д.ю.н., проф, І.Е. Берестової. – Київ: Науково-дослідний інститут приватного права і підприємництва ім. ак. Ф.Г. Бурчака НАПрН України, 2022. – 248 с.).
Таким чином, “ефективний спосіб судового захисту” - це пред`явлена до суду вимога (матеріально-правовий захід примусового характеру) про захист приватного права чи інтересу, що відповідає змісту порушеного права чи інтересу та забезпечує його реальне поновлення, а у разі неможливості такого поновлення повинна гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.
“Спосіб захисту, який не суперечить закону” - це пред`явлена до суду з метою ефективного захисту приватного права чи інтересу непоіменована вимога, яка не заборонена законом, ґрунтується на власному суб`єктивному уявленні позивача, що за технікою формулювання не вимагає дослівного відтворення тими словосполученнями, які застосовані у законі, однак йому не суперечить, відповідає змісту порушеного, невизнаного або оспорюваного приватного права чи інтересу та забезпечує його реальне поновлення.
У судовій практиці вже сформовано правові позиції “застосовності” новітніх норм щодо “ефективного судового захисту” до приватних прав чи інтересів різних галузей права. 
Свого часу, змінюючи тенденції у судовій практиці ВС України виходив із того, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 КУ та Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, незаборонений законом. 
Оскільки положення Конституції України а ЄСПЛ мають вищу юридичну силу, а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. 
Обмежене тлумачення касаційним судом ст. 16 ЦК суперечить зазначеним положенням та призвело до неправомірної відмови позивачу в реалізації його права на судовий захист. (Постанова Верховного Суду України від 21.05.2012 у справі №6-20цс. Аналогічних правових висновків ВСУ дійшов у справах №6-18цс11, №6-69цс11, №6-110цс12, №6-32цс13 та ін.).
У судовій практиці було удосконалено правові висновки щодо реалізації суб`єктивних прав через обрання ефективного судового способу захисту. 
Так, з урахуванням положень п. 5 ч. 3 ст. 2 ГПК України, ч. 1, 2 ст. 11,ч. 1 ст. 15,ч. 1 ст. 16 ЦК України, уразі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування певного (конкретного) способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у межах захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин які існують між позивачем та відповідачем (Окрема думка судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду Погрібного С.О. у справі N753/7390/16-ц.).
Обмеженого (вичерпного) переліку способів захисту права та інтересів, які можуть бути застосовані в судовому порядку, чинне цивільне законодавство не містить.
Стаття 5 ГПК України не обмежує суд у виборі способу захисту, прямо передбаченого законом, а дозволяє, керуючись принципом верховенства права, визначити не тільки прямо передбачений в нормативному акті спосіб захисту порушеного права особи, а й спосіб захисту, який не передбачений законом, але не суперечить йому. В аспекті переваг застосування судами новели слід неодмінно підкреслити нарешті відшуканий шлях законодавчого вирішення питання “відкриття” переліку способів захисту, що дозволяє позивачу з метою ефективного захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного приватного права чи інтересу сформулювати власну вимогу. Чинна модель “відкритого” переліку способів захисту створює можливості для позивача бути по суті творцем закону і сформулювати той спосіб захисту, який не буде передбачений у законі або договорі, однак насамперед не суперечитиме закону. У свою чергу суд, погодившись із запропонованим у позові формулюванням, закріпить його у резолютивній частині рішення, й у разі набрання таким рішенням законної сили ефективний спосіб судового захисту приватного права або інтересу набуде форми нового непоіменованого способу захисту (Лесько .А О. Захист цивільних прав та інтересів судом. ЦЕНЗОР.НЕТ. URL:https://censor.net.ua/blogs/3038431/zahist_tsivlnih_prav_ta_nteresv_sudom№v_aspekt., PotapenkoA . Effective method of judicial defence of private right and interest: advantages and risks of application ofshort story. Ефективний спосіб судового захисту приватного права та інтересу: переваги і ризики застосування новели. Visegradjournal on human rights. 2019. №6 . P. 160).
При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (див. рішення у справах існування ефективного засобу правового захисту є гарантування “Джорджевич проти Хорватії” (Djordjevic v Croatia, №.41526/10, конвенційних прав у рамках національного правопорядку. §101, 24.07.2012; “Ван Остервійк проти Бельгії” (Van Oosterwijck Суди застосовують при розгляді справ ЄКПЛ та протоколи до неї, v Belgium, №.7654/76, $36-40, 6.11.1980).
ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 ЄСПЛ, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення у справі проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, “Гурепка проти України” (Gurepka v. Ukraine, №.61406/00, § 123, 59, 6.09.2005).
Статтею 8 Загальної декларації прав людини, прийнятої та проголошеної у резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948, визначено, що кожна людина має право на ефективне відновлення у правах компетентними національними судами у випадках порушення його основних прав, наданих йому конституцією або законом. 
Пунктом 3 ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, що прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 16.12.1966, установлено, що кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті, зобов`язується забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні.
Міжнародним стандартом, що розкриває межі “активності” суду та надає відповідні рекомендації “цивільним судам” є висновок N 6 (2004) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо справедливого суду в розумний термін та ролі судді в судових процесах з урахуванням альтернативних засобів вирішення спорів. Коментуючи принцип з рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи, суд повинен “(...) відігравати активну роль у забезпеченні швидкого ходу судового процесу при дотриманні прав сторін, у тому числі право на рівне ставлення. Зокрема, суд повинен мати повноваження proprio motu (“з власної ініціативи”) наказувати сторонам надавати такі пояснення, які є необхідними; наказувати сторонам з`являтися в суд особисто; піднімати питання права; вимагати надання доказів, принаймні в тих справах, де присутні інтереси не тільки сторін процесу; контролювати отримання доказів; виключати свідків, можливі свідчення яких не мають відношення до справи; обмежувати кількість свідків з певного факту там, де така кількість є надмірною (....)”. Такі повноваження мають здійснюватися в межах предмету судового провадження. 
Тобто з наведеного переліку дій активної ролі суду, суд не вправі з власної ініціативи створювати нові ефективні способи захисту прав. Насамперед суд здійснює повноваження в межах предмету судового провадження, який за українською моделлю цивільного судочинства із зазначенням відповідного способу захисту права формує позивач у справі.
Відомий суддя, вчений Аарон Барак, визначаючи формальні джерела судового розсуду, зазначав, що суддя не може вирішити справу, поки не буде мати перед собою правову норму, відповідно до якої справа буде вирішуватися. Влада повинна визначати правову норму, відповідно до якої справа буде вирішуватися, а також межі застосування цієї правової норми. Зазначене визначення здійснюється для сторін, однак, керуючись принципом зобов`язального прецеденту, йому надається загальна нормативна сила у справах, у яких воно застосовується. Рішення стає актом правотворчості (Барак Аарон. Суддівський розсуд. Переклад з англійської., Видавництво HOPMA, 1999. C. 129.).
При цьому вимоги про застосування судом ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного приватного права чи інтересу, який не суперечить закону, насамперед будуть оцінюватися судом з точки зору відповідності його предмету і підставам позову.
У справі “Ятрідіс проти Греції” (latridis v. Greece, №. 31107/96, § 65, 25.03.1999) стосовно відмови органів державної влади повернути заявникам їхнє майно (кінотеатр), Суд встановив, що існує різниця в характері інтересів, захищених ст. 13 ЄСПЛ та ст. 1 П N 1: перша забезпечує процедурну гарантію, а саме “право на ефективний засіб правового захисту”, тоді як процедурна вимога, притаманна останній, є допоміжною для ширшої мети забезпечення поваги до права на мирне володіння майном. Проте поняття “юридичного спору” має тлумачитися широко, виходячи з підходу ЄСПЛ до тлумачення поняття “спір про право” (п. 1 ст. 6 ЄСПЛ). Зокрема, ЄСПЛ зазначає, що відповідно до духу ЄСПЛ поняття “спору про право” має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
3 початком дії ч. 2 ст. 5 ГПК зобов`язує суд займати активну позицію, тобто обирати між конкуруючими способами захисту, де привілеї у виборі тепер будуть мати саме ті способи захисту порушеного права чи інтересу особи, які відповідатимуть критерію “ефективності”. 
Здійснення таких активних дій полягають у аналізі (перевірці, тестуванню) викладених у позові вимог на предмет їх “ефективності” в аспекті спірних правовідносин, відповідності змісту порушеного права та характеру його порушення.
Наступним елементом ланцюга алгоритму є визначення судом конкретного способу захисту цивільного права, адже право чи інтерес мають бути захищені судому конкретний спосіб захисту цивільного права, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
До подібних правових висновків ВП ВС дійшла у постанові від 05.06.2018 у справі №338/180/17, зазначивши, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, не визнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. (Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах ВП ВС від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-Ц).
Водночас, розвиток судової практики не суперечить належному правозастосуванню, оскільки відсутність еволюційного та динамічного підходу попереджують будь-які зміни чи покрашення (“Атанасовський проти “Колишньої Югославської республіки Макелонія” (Atanasouski v. “The former Yugoslav Republic of Macedonia”, №.36815/03, § 38, 14.01.2010).
Іншими словами відсутність відповідної судової практики із застосування певного способу захисту не означає, що такий спосіб захисту не буде відповідати критерію “ефективності”.
У справі що розглядається безпосередньо законом визначений належний та ефективний механізм способу захисту права за захистом якого звернувся Прокурор – ст. 22 ЦК України. 
Проте Прокурором за цією справою було обрану іншу позицію з використанням іншого юридичного інструментарію щодо права яке підлягає захисту, з його точки зору, за ст. 1212 ЦК України з посиланням на судову практику яка неодноразово була згадана судом у цьому рішенні (справи 910/9548/21 та 643/21744/19). 

ЩОДО ВИМОГ ПРО СТЯГНЕННЯ ІНФЛЯЦІЙНИХ ВТРАТ ТА 3% РІЧНИХ

Вимоги Прокурора про стягнення інфляційних втрат у розмірі 72 491 704,74 грн., та 3% річних у розмірі 14 215 890,41 грн., є похідними від основної вимоги про стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі та обґрунтовані Прокурором посиланням на ч. 2 ст. 625, ст. 1214 ЦК України як міра відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. 
Тобто, застосування наслідків, передбачених ст. 625 ЦК України, можливе лише за наявності самого грошового зобов`язання та факту його порушення (прострочення) боржником.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Водночас формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова ВСУ від 17.10.2011 у справі 6-42цс1 1).
Як передбачено нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 року № 1282-XII та Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення індексація грошових доходів населення» - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг; індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання; поріг індексації - величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення (ст. 1). Індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях (ст. 3 Закону). Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні. Індекс інфляції застосовується для індексації грошових доходів населення, для розрахунку компенсації втрати частини грошових доходів, які виплачується у разі затримки їх виплати більше, ніж на один місяць, для переоцінки об`єктів основних засобів, для індексації збитків від крадіжок, недостачі, псування (втрати) матеріальних цінностей, індексації нормативної грошової оцінки землі, індексації величини орендної плати за землю і ще в деяких інших випадках.
Позивачем не надано до матеріалів справи доказів обчислення індексу інфляції центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики та публікації в офіційних періодичних виданнях останнього.
Вищий господарський суд України інформаційним листом 17.07.2012 № 01-06/928/2012 «Про практику застосування вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» визначив щодо ч. 2 ст. 625 ЦК України у розгляді справ зі спорів, пов`язаних з визначенням суми боргу з урахуванням індексу інфляції.
Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р).
При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30).
Виходячи з переліку зазначених норм та норм встановлених у статтях 73, 74, 76, 77 та 86 ГПК України, суд вважає за доцільне зазначити, що зазначена Позивачем сума індексу інфляції у позові не має належного обґрунтування відповідно до приписів Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 року № 1282-XII та Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення індексація грошових доходів населення».
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 73 ГПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (ст. 77 ГПК України). 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) – ст. 86 ГПК України.
Прокурором, всупереч положень ст.ст. 3 та 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 року № 1282-XII та Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення індексація грошових доходів населення», здійснено розрахунок інфляційних витрат, що підлягають стягненню з товариства на калькуляторі підрахунку заборгованості та штрафних санкцій ips.ligazakon (а. 14 позовної заяви). 
ВИСНОВКИ СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ
Формуючи свою правову позицію, суд застосовує правові доктрини та визначені засади судочинства, які викладені в актуальній судовій практиці, зокрема у монументальній Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2026 у справі № 922/264/24 (провадження № 12-30гс25). 
Велика Палата Верховного Суду визначила, що захист порушених прав або інтересів держави має здійснюватися у спосіб, що є не лише правомірним, а й дієвим та пропорційним, а стабільність господарського обороту та сталість сформованих цивільних правовідносин складають основу правової визначеності. При цьому, Верховний Суд підкреслив про необхідність захисту інтересів держави з дотриманням принципів належного урядування та правової визначеності, спираючись на дотримання принципу пропорційності. 
Керуючись правовими висновками, викладеними у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2026 у справі № 922/264/24, суд наголошує, що захист інтересів держави має відповідати критеріям розумності та пропорційності. 
Частинами 1,2,3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).
Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Руїс-Матеос проти Іспанії від 23 червня 1993 р.).
Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.
Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.
У п. 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі Надточій проти України суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.
Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008).
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Згідно з вимогами ч. 1 ст.14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтями 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ст.ст. 78, 79 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Зі змісту ст. 40 Закону № 3038-VI (у вказаній редакції) вбачається, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону.
Крім того, обов`язок здійснення такого відповідного платежу до місцевого бюджету виключно у грошовій формі в межах зобов`язальних правовідносин відповідає такій підставі виникнення зобов`язань яка визначена ч. 2 ст. 509, ч. 3 ст. 11 та ч. 2 а. 2 ст. 4 ЦК України – цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства, в даному конкретному випадку - Закон № 132-IX, як підстава виникнення зобов`язання.
За змістом зазначених норм, відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинне бути виконане до прийнятті новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.
Пунктом 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-IX визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 1 січня 2020 року. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають.
Так, а. 2 п. 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту. Пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію, а кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту.
Відтак суд вважає, що для об`єктів, будівництво яких розпочато раніше (однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01.01.2020 не були укладені) або будівництво яких розпочате у 2020 році, а. 2 п. 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX, який і є підставою для виникнення відповідних зобов`язальних правовідносин, визначено обов`язок (за винятком випадків передбачених п.п. 2 цього абзацу) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію. 
Крім того, як зазначено КГС ВС якщо станом на 01.01.2020 такі об`єкти не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені та оскільки з 01.01.2020 встановлений ст. 40 Закону № 3038-VI обов`язок щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів пайової участі, як і обов`язок щодо укладення відповідного договору, перестав існувати, тому законодавцем було визначено нормативне регулювання таких правовідносин прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX. Зокрема абзацом 2 пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX визначено розмір та порядок пайової участі замовників будівництва.
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
За п. 2 ч. 3 цієї статті якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
У виниклих правовідносинах, за звичайних обставин, з боку Товариства (Відповідача) мав бути укладений договір за вимогами Закону № 3038-VI та Закону № 132-IX, як підстави виникнення зобов`язання, щодо пайового внеску у розвиток інфраструктури населеного пункту (м. Харкова), а відтак місцевий бюджет повинен був отримати дохід за ст. 9 БК України у вигляді грошей.
Підсумовуючи вищевикладене щодо обраного Прокурором способу захисту порушеного права, суд зазначає, що юридична конструкція щодо кондикційних зобов`язань за ст. 1212 ЦК України в межах виниклих правовідносин є неналежним та не ефективним способом захисту. Критеріям належності та ефективності в даному конкретному випадку відповідає спосіб захисту передбачений ч. 2 п. 2, ч. 3 ст. 22 ЦК України. 
Ця теза є також релевантною і до постанов КЦС ВС по справам за № 756/3966/17, 314/3995/15, 752/18477/15-ц та ін., у яких зазначено, що ст. 1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших спеціальних способів захисту – у даному випадку, таким іншим спеціальним способом є спосіб зазначений у ч. 2 п. 2, ч. 3 ст. 22 ЦК України. 
У цій справі суд дотримується принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини, ураховуючи підстави виниклих правовідносинах за суттю спору також застосувати принцип справедливості визначений на законодавчому рівні у межах ч. 1 ст. 2 ГПК України.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі “Роуз Торіха проти Іспанії”, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі “Хірвісаарі проти Фінляндії”, параграф 32).
Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16.
У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.
Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.
Суд безпосередньо застосовує Конституцію України, якщо зі змісту норм Конституції не випливає необхідності додаткової регламентації її положень законом або якщо закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.
Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй.
Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі “Надточій проти України” та пункті 23 рішення ЄСПЛ “Гурепка проти України № 2” наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
На єдність права і справедливості неодноразово вказував і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 зазначено: “із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі”. “Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права” (Рішення КСУ від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004).
Окрім того, принцип справедливості поглинається напевно найбільшим за своєю “питомою вагою” принципом верховенства права, який також чітко зафіксований у новітніх кодексах. Лише додержання вимог справедливості під час здійснення судочинства дозволяє характеризувати його як правосуддя. Цю думку можна, зокрема, простежити і в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003: “правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах”.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі “Салов проти України” від 06.09.2005р.).
21. Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, ст. 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі “Трофимчук проти України”, № 4241/03 від 28.10.2010 року).
Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, № 32092/02 від 12.06.2008 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Враховуючи те, що суд відмовив у задоволенні позову, у відповідності ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати щодо сплати судового збору залишаються за Прокурором. 
У зв`язку із надвеликим обсягом цього рішення, використанням судом наукових та доктринальних досліджень з питань пов`язаних із предметом спору, вивченням та дослідженням великого обсягу гетерогенної практики Верховного Суду з питань предмета спору, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, враховуючи поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, суд був вимушений вийти за межі строку встановленого ст. 233 ГПК України передбачених для виготовлення повного тексту рішення.
На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 20, 73, 74, 86, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд 

ВИРІШИВ:

В позов відмовити повністю.

Повне рішення складено "14" липня 2026 р. 

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Суддя		І.П. Жигалкін