ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА _01054, _м.Київ, _вул.Б.Хмельницького,44-В, _тел. _(044) _334-68-95, _E-mail: _inbox@ki.arbitr.gov.ua
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
22.01.2026 | Справа № 910/6465/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Шмиги В.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи №910/6465/25
За позовом Регіональної організації «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви»
до Волинської обласної державної адміністрації
третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Міністерство культури України (попереднє найменування Міністерство культури та стратегічних комунікацій України)
третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Управління Володимир-Волинської єпархії Української Православної Церкви
про визнання права та скасування рішень державного реєстратора

Представники учасників справи:
від позивача: Шульженко Д.Ю.;
від відповідача: Гаргола О.А.;
від третьої особи-1: Яцишен Д.В.; Мнацаканян С.А.;
від третьої особи-2: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Регіональна організація «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви» (далі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Волинської обласної державної адміністрації (далі - відповідач) про:
- визнання за Регіональною організацією «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви» право постійного користування культовими будівлями, що розташовані у Волинській області, місто Володимир, вулиця Соборна, буд. 25, 27, пам`ятки архітектури національного значення: «Успенський собор (Мстиславів храм)» (охоронний номер 030024/1), «Будинок з дзвіницею» (охоронний номер 030024/2), «Мури з брамами» (охоронний номер 030024/3);
- скасування рішення державного реєстратора Управління «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Володимирської міської ради (ЦНАП) Козачук Ольги Віталіївни №77537319 від 28.02.2025 08:17:26, щодо реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна: 3096185107020, номер відомостей про речове право: 58783702, дата, час державної реєстрації: 26.02.2025 10:53:10;
- скасування рішення державного реєстратора Управління «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Володимирської міської ради (ЦНАП) Козачук Ольги Віталіївни №77539775 від 28.02.2025 09:27:53 щодо реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна: 3096226207020, номер відомостей про речове право: 58784396, дата, час державної реєстрації: 26.02.2025 10:53:10.
При цьому, одночасно з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову, відповідно до якої просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на пам`ятки архітектури національного значення:
- Успенський собор (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3096185107020; об`єкт речових прав: закінчений будівництвом об`єкт; тип об`єкта: будівля, Успенський собор; ідентифікатор об`єкта в ЄДЕССБ: 01.2431678.5084304.20240902.04.0000.95; загальна площа (кв.м): 580.8; адреса: Волинська обл., Володимирський р., м. Володимир, вулиця Соборна, будинок 25; охоронний номер пам`ятки архітектури - охоронний номер 030024/1).
- Будинок з дзвіницею та мури з брамами (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3096226207020; об`єкт речових прав: закінчений будівництвом об`єкт; тип об`єкта: будівля, Будинок з дзвіницею; ідентифікатор об`єкта в ЄДЕССБ: 01.2431721.5084279.20240902.48.0000.59; загальна площа (кв.м): 1111.6, адреса: Волинська обл., Володимирський р., м. Володимир, вулиця Соборна, будинок 27; охоронний номер пам`ятки архітектури Будинка з дзвіницею 030024/2; охоронний номер пам`ятки архітектури мури з брамами 030024/3).
Крім того, заборонити відповідачу - Волинській обласній державній адміністрації (код ЄДРПОУ 13366926) та будь-яким іншим особам передавати у власність та/або користування наступні пам`ятки архітектури національного значення: Успенський Собор (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3096185107020), Будинок з дзвіницею та мури з брамами (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3096226207020) будь-яким іншим фізичним чи юридичним особам, укладати щодо вказаного нерухомого майна акти приймання-передачі.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у задоволенні заяви Регіональної організації «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви» про забезпечення позову відмовлено.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/6465/25, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, встановлено сторонам строки на подачу заяв по суті спору та призначено підготовче засідання у справі на 08.07.2025.
26.06.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від Волинської обласної державної адміністрації надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечив та вказав, що право власності держави на спірне нерухоме майно, встановлено не на підставі державної реєстрації прав на вказане нерухоме майно, як стверджує позивач, а в силу приписів статті 366 Адміністративного кодексу Української РСР 1927 року щодо належності культових будівель і майна до державної власності. Разом з тим, відповідач наголошує на непослідовній позиції позивача, яка полягає в тому, що укладаючи договір №101 від 07.10.2019 з Волинською ОДА про безоплатне користування культовими будівлями спірного собору, позивач визнавав власність держави на такий собор, втім, у даному спорі, демонструє протилежну позицію.
Відповідач також наголошує на безпідставності посилань позивача на положення статті 344 Цивільного кодексу України щодо заволодіння майном за набувальною давністю, так як з аналізу правовідносин, що виникли у відповідача з державою з приводу спірного собору вбачається, що у різний період відповідач користувався собором на підставі договору від 29.03.1949, охоронних договорів 2006 та 2011 років, а також договору №101 від 07.10.2019, а сам факт наявності цих договорів вказує на відсутність добросовісності заволодіння позивачем спірним нерухомим майном, як обов`язкової умови для застосування підстав для набувальної давності.
Крім того, відповідач заперечив проти доводів позивача про порушення визначеного Законом порядку реєстрації права власності на спірні об`єкти нерухомості, адже вчиненні ним реєстраційні дії у повній мірі відповідають Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127.
08.07.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від Регіональної організації «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви» надійшло клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерство культури та стратегічних комунікацій України (нове найменування Міністерство культури України), оскільки у разі визнання за позивачем права постійного користування на пам`ятки архітектури національного значення, рішення у справі № 910/6465/25 вплине на права та інтереси Міністерства культури та стратегічних комунікацій України, яке є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах охорони культурної спадщини, а саме надання погодження на передачу Релігійній організації «Свято-Успенський кафедральний собор Української Православної Церкви» культових будівель, які є архітектури національного значення, погодження науково-проектної документації у разі необхідності проведення робіт, а також виконання Закону України «Про охорону культурної спадщини», інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини.
08.07.2025 року через відділ діловодства суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на сторін позивача, оскільки заявник постійно проживає за місцем реєстрації у приміщенні, що є предметом спору у даній справі, а тому рішення у даній справі може вплинути на його житлове право та інтереси, окрім того зачіпатиме і релігійні права заявника, як священнослужителя, який здійснював релігійні обряди у культових будівлях.
У судовому засіданні 08.07.2025 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про залучення Міністерства культури та стратегічних комунікацій України, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача та відкладення підготовчого засідання у справі на 29.05.2025.
Так, відповідно до статті 50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.
Метою участі третіх осіб у справі є обстоювання ними власних прав і законних інтересів, на які може справити вплив рішення чи ухвала суду. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, виступає в процесі на боці тієї сторони, з якою в неї існують певні правові відносини. Залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, до участі у справі вирішується господарським судом з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес до даної справи. Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з`ясовувати, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому.
Враховуючи предмет та підстави позову, а також зважаючи на те, що Міністерство культури та стратегічних комунікацій України (нове найменування Міністерство культури України) є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах охорони культурної спадщини, а саме надання погодження на передачу Релігійній організації «Свято-Успенський кафедральний собор Української Православної Церкви» культових будівель, які є архітектури національного значення, погодження науково-проектної документації у разі необхідності проведення робіт, а також виконання Закону України «Про охорону культурної спадщини», інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини, суд дійшов висновку про залучення до участі у справі Міністерство культури та стратегічних комунікацій України (нове найменування Міністерство культури України) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, оскільки рішення у даній справі може вплинути на його права та обов`язки.
22.07.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від Міністерства культури та стратегічних комунікацій України надійшли письмові пояснення, у яких третя особа проти задоволення позову заперечила вказавши на те, що відповідачем надано беззаперечні докази щодо підтвердження права власності держави на спірні об`єкти нерухомого майна, у той час як посилання позивача на Закон України "Про свободу совісті та релігійні організації" та вказані Укази Президента України не можуть вважатися підставою виникнення у останнього права власності на спірне майно. Крім того, третя особа наголосила, що право власності держави на спірне нерухоме майно - комплекс будівель Успенського Собору у місті Володимирі Волинської області, встановлене не на підставі державної реєстрації прав на вказане нерухоме майно, як про це стверджує позивач, а в силу приписів законодавства щодо належності культових будівель і майна до державної власності. 
28.07.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від Регіональної організації «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви» надійшли додаткові пояснення, у яких позивач зауважив, що жодна з норм, на які посилається відповідач, не передбачає, що спірні пам`ятки культурної спадщини є державним майном, а роз`яснення Вищого арбітражного суду України не є обов`язковими для застосування судами та мають рекомендаційний характер, водночас таке роз`яснення не є джерелом права. У відповідності до статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» (Суб`єкти права власності на пам`ятки) пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності, суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом, отже віднесення того чи іншого об`єкта до пам`ятки національного значення не має відношення до питання права власності на відповідний об`єкт нерухомого майна, адже право власності повинно бути підтверджено та встановлено на загальних підставах згідно законодавства, в тому числі, на момент виникнення права власності.
Позивач наголошує, що на реєстрацію державному реєстратору відповідач повинен був надати один із документів, зазначених у частині 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», чого зроблено не було, а поданий реєстратору у підтвердження права власності витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності не є правовстановлюючим документом, так як такий витяг лише підтверджує, що певний об`єкт є внесеним до цього реєстру, однак такий документ не може встановлювати та/або підтверджувати право власності.
Також позивач з посиланням на Указ Президента України від 21.03.2002 року «Про невідкладні заходи щодо остаточного подолання негативних наслідків тоталітарної політики колишнього Союзу РСР стосовно релігії та відновлення порушених прав церков і релігійних організацій», зауважив, що державні органи України зобов`язані були прийняти заходи щодо повернення культових будівель та іншого церковного майна Українській Православній Церкві на безповоротній основі, які були незаконно вилучені внаслідок проведення колишнім Союзом РСР тоталітарної політики стосовно релігії, наведеного вимагає і принцип реституції, який виключає можливість вилучення Собору у позивача, розірвання відповідних договорів користування та повернення Собору у володіння держави.
28.07.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від Регіональної організації «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви» надійшло клопотання про призначення у даній справі судової будівельно-технічної експертизи, на вирішення якої поставити питання: « 1)Чи відповідають виконані будівельні роботи побудованих культових будівель, що знаходяться за адресою: м. Володимир-Волинський, вул. Соборна, 25, 27, пам`яток архітектури національного значення: Свято-Успенського собору, будинку з дзвіницею та мурів з брамами (охоронні №№84/1, 84/2, 84/3), вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва (ДБН, СНиП, стандартам, технічним умовам тощо)? Якщо не відповідають, то в чому полягають невідповідності? 2) Чи є об`єкти, а саме: культові будівлі, що знаходяться за адресою: м. Володимир-Волинський, вул. Соборна, 25, 27, пам`ятки архітектури національного значення: Свято-Успенський собор, будинок з дзвіницею та мури з брамами (охоронні №№84/1, 84/2, 84/3), нерухомим майном?». Проведення експертизи просили доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.
28.07.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від ОСОБА_2 надійшла заява про вступ у справу, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, оскільки заявник постійно проживає за місцем своєї реєстрації у спірному у даній справі приміщенні, заявник є членом Ревізійної комісії Релігійної організації «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви» та є позаштатним священиком Свято-Успенського Кафедрального Собору, відтак рішення у даній справі вплине на права, обов`язки та інтереси заявника.
28.07.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від Мельника Костянтина Павловича надійшла заява про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, оскільки заявник постійно проживає за місцем своєї реєстрації у спірному у даній справі приміщенні, заявник є настоятелем Свято-Успенського Кафедрального Собору та є головою Загальних Парафіяльних зборів і Головою парафіяльної ради Релігійної організації «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви», відтак рішення у даній справі вплине на права, обов`язки та інтереси заявника.
29.07.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від Регіональної організації «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви» надійшла заява про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Управління Володимир-Волинської єпархії Української Православної Церкви, оскільки вказана особа є вищим органом управління, якому підпорядковується позивач, а тому результат розгляду даного спору прямо вплине на її права та обов`язки.
29.07.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від ОСОБА_4 надійшла заява про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, оскільки заявник є штатним священиком Свято-Успенського Кафедрального Собору та є членом Парафіяльної ради Релігійної організації «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви», відтак рішення у даній справі вплине на права, обов`язки та інтереси заявника.
29.07.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від ОСОБА_5 надійшла заява про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, оскільки заявник є заступником Голови Ревізійної комісії Релігійної організації «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви», відтак рішення у даній справі вплине на права, обов`язки та інтереси заявника.
29.07.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від ОСОБА_6 надійшла заява про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, оскільки заявник є членом Парафіяльної ради Релігійної організації «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви», відтак рішення у даній справі вплине на права, обов`язки та інтереси заявника.
У судовому засіданні 29.07.2025 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про оголошення перерви до 12.08.2025, з метою надання можливості представнику позивача Шульженко Д.Ю. підтвердити повноваження належними документами.
05.08.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від Волинської обласної державної адміністрації надійшли заперечення на заяви ОСОБА_2 та Мельника Костянтина Павловича про вступ у справу, в якості третіх осіб на стороні позивача, так як рішення у даній справі жодним чином не вплине на їх права та обов`язки, а вказані загрози порушення права на житло, свободу совісті та віросповідання базуються на припущеннях, які не підтверджені належними доказами, враховуючи також і те, що ОСОБА_2 зареєстрований та проживає у іншому приміщенні за іншою адресою, яка не є предметом спору у даній справі, що підтверджується копією паспорта останнього. Щодо залучення Мельника К.П. у якості третьої особи, то відповідач наголошує про відсутність такої необхідності, оскільки останній є керівником Релігійної організації «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви», а тому може приймати безпосередню участь у судових засіданнях здійснюючи при цьому представництво інтересів позивача.
06.08.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від Волинської обласної державної адміністрації надійшли заперечення проти залучення у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Володимир-Волинської єпархії Української Православної Церкви, так як твердження заявника жодним чином не вказують, що рішення у справі №910/6465/25 вплине на права, інтереси або обов`язки Єпархії, більше того, на переконання відповідача характер спірних правовідносин та суб`єктний склад учасників свідчить про те, що рішення у даній справі жодним чином не вплине на права, інтереси або обов`язки Управління Володимир-Волинської єпархії Української Православної Церкви.
11.08.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від Регіональної організації «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви» надійшло клопотання про витребування доказів, у якому позивач просив поновити процесуальний строк на звернення до суду з клопотанням про витребування доказів та витребувати в Управління «Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Володимирської міської ради» належним чином засвідчені копії реєстраційної справи щодо об`єктів нерухомого майна: 1) за реєстраційним номером 3096185107020 (Об`єкт речових прав: закінчений будівництвом об`єкт; Тип об`єкта: будівля, Успенський собор; Ідентифікатор об`єкта в ЄДЕССБ: 01.2431678.5084304.20240902.04.0000.95; Опис об`єкта: Загальна площа (кв.м): 580.8 Адреса: Волинська обл., Володимирський р., м. Володимир, вулиця Соборна, будинок 25; 2) за реєстраційним номером 3096226207020 (Об`єкт речових прав: закінчений будівництвом об`єкт; Тип об`єкта: будівля, Будинок з дзвіницею; Ідентифікатор об`єкта в ЄДЕССБ: 01.2431721.5084279.20240902.48.0000.59; Опис об`єкта: Загальна площа (кв.м): 1111.6; Адреса: Волинська обл., Володимирський р., м. Володимир, вулиця Соборна, будинок 27).
Вказане клопотання мотивоване тим, що затребувані документи мають безпосередній зв`язок із предметом спору, оскільки позивач звернувся до суду, зокрема, із вимогами про скасування рішень державного реєстратора Управління «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Володимирської міської ради щодо об`єктів нерухомого майна, при цьому, копії реєстраційних справ містять документи, на підставі яких було прийнято оскаржувані рішення, а також відомості з відповідних реєстрів та кадастрів, що безпосередньо впливають на визначення законності реєстраційних дій.
У судовому засіданні 12.08.2025 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про залучення Управління Володимир-Волинської єпархії Української Православної Церкви в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача; відмову у поновленні процесуального строку на звернення до суду з клопотанням про витребування доказів; витребування в Управління «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Володимирської міської ради належним чином засвідчені копії матеріалів реєстраційних справ щодо об`єктів нерухомого майна: за реєстраційним номером 3096185107020 (Об`єкт речових прав: закінчений будівництвом об`єкт; Тип об`єкта: будівля, Успенський собор; Ідентифікатор об`єкта в ЄДЕССБ: 01.2431678.5084304.20240902.04.0000.95; Опис об`єкта: Загальна площа (кв.м): 580.8 Адреса: Волинська обл., Володимирський р., м. Володимир, вулиця Соборна, будинок 25); за реєстраційним номером 3096226207020 (Об`єкт речових прав: закінчений будівництвом об`єкт; Тип об`єкта: будівля, Будинок з дзвіницею; Ідентифікатор об`єкта в ЄДЕССБ: 01.2431721.5084279.20240902.48.0000.59; Опис об`єкта: Загальна площа (кв.м): 1111.6; Адреса: Волинська обл., Володимирський р., м. Володимир, вулиця Соборна, будинок 27); відкладення підготовчого засідання у справі на 09.09.2025.
Відповідно до статті 50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.
Метою участі третіх осіб у справі є обстоювання ними власних прав і законних інтересів, на які може справити вплив рішення чи ухвала суду. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, виступає в процесі на боці тієї сторони, з якою в неї існують певні правові відносини. Залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, до участі у справі вирішується господарським судом з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес до даної справи. Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з`ясовувати, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому.
Враховуючи предмет та підстави позову, суд дійшов висновку про залучення до участі у справі Управління Володимир-Волинської єпархії Української Православної Церкви в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, оскільки рішення у даній справі, з огляду на структуру управління Української Православної Церкви, може вплинути на її права та обов`язки.
За приписами частини 1, 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
У поданому до суду клопотанні про витребування доказів, позивач просив суд поновити процесуальний строк на його подання, з посиланням на висновки Верховного Суду у справі №234/11607/20 щодо уникнення формалізму та пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до частини 1 статті 81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2-3 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).
Зі змісту наведених норм вбачається, що відповідач повинен був заявити клопотання про витребування доказів разом з поданням позовної заяви до суду, втім, як вбачається з матеріалів справи, останній звернувся до суду з відповідним клопотанням лише 11.08.2025 року, у той час як позов поданий 22.05.2025 року, тобто з пропуском строку.
Наведенні у клопотанні обґрунтування для поновлення строку на його пред`явлення суд відхиляє, оскільки саме по собі цитування правових висновків Верховного Суду викладених у справі №234/11607/20 та змісту пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не зумовлюють та не утворюють підстав для поновлення процесуального строку, без окремого доведення поважності причин пропуску означеного строку.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову в поновленні процесуального строку на заявлення клопотання про витребування доказів, оскільки заявником не доведено поважності причин його пропуску.
Водночас, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Захищене статтею 6 Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) право на справедливий судовий розгляд передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх. Європейський суд з прав людини розглядає реалізацію принципу змагальності крізь призму забезпечення рівності прав учасників судового розгляду, тобто за цієї позиції сторони діють на одному рівні, під контролем відносно пасивного суду.
Звертаючись до усталеної практики Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 23.06.1993 у справі "Руіз-Матеос проти Іспанії").
Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands, рішення від 27 жовтня 1993р., серія A, N274, с. 19, §33 та Ankerl v. Switzerland, рішення від 23 жовтня 1996 р., Reports 1996-V, стор. 1567-68, §38).
Одним із складників справедливого судового розгляду в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції є право на змагальне провадження; кожна сторона, в принципі, має отримати нагоду не лише бути поінформованою про будь-які докази, які потрібні для того, щоб виграти справу, але також має знати про всі докази чи подання, які представлені або зроблені в цілях впливу на думку суду, і коментувати їх та вимагати рівності щодо подання своїх доказів.
Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.05.2021 у справі №912/2007/18.
Враховуючи вищевикладене, керуючись принципами господарського судочинства з урахуванням конвенційного права кожного на справедливий судовий розгляд, суд дійшов висновку про наявність підстав для витребування в Управління «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Володимирської міської ради належним чином засвідчені копії матеріалів реєстраційних справ щодо об`єктів нерухомого майна: за реєстраційним номером 3096185107020 (Об`єкт речових прав: закінчений будівництвом об`єкт; Тип об`єкта: будівля, Успенський собор; Ідентифікатор об`єкта в ЄДЕССБ: 01.2431678.5084304.20240902.04.0000.95; Опис об`єкта: Загальна площа (кв.м): 580.8 Адреса: Волинська обл., Володимирський р., м. Володимир, вулиця Соборна, будинок 25); за реєстраційним номером 3096226207020 (Об`єкт речових прав: закінчений будівництвом об`єкт; Тип об`єкта: будівля, Будинок з дзвіницею; Ідентифікатор об`єкта в ЄДЕССБ: 01.2431721.5084279.20240902.48.0000.59; Опис об`єкта: Загальна площа (кв.м): 1111.6; Адреса: Волинська обл., Володимирський р., м. Володимир, вулиця Соборна, будинок 27).
26.08.2025 року через відділ діловодства суду від Управління «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Володимирської міської ради надійшли засвідчені копії матеріалів реєстраційних справ №3096185107020 та №3096226207020.
03.09.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від Управління Володимир-Волинської єпархії Української Православної Церкви надійшов відзив на позовну заяву, який за своєю суттю та змістом є поясненням третьої особи щодо суті спору, у вказаних поясненнях третя особа-2 просила позов задовольнити, з посиланням на те, що з моменту заснування і дотепер спірні у даній справі об`єкти нерухомості використовуються для задоволення релігійних потреб і споруджувалися та реставрувалися релігійною організацією, правонаступником якої є позивач. Третя особа-2 наголошує, що наразі державою не забезпечено повернення позивачу церковної власності, що була експропрійована під час тоталітарного комуністичного режиму, а тому заявлений у даній справі позов має на меті відновити порушені та невизнані права позивача щодо користування спірними об`єктами нерухомості.
08.09.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від Регіональної організації «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви» надійшла заява про призначення судової комплексної історико-правової та науково-правової експертизи, у якій позивач просив суд призначити у даній справі комплексну історико-правову та науково-правову експертизу, на вирішення якої поставити наступні питання: 1) Коли та ким були засновані Успенський собор (Мстиславів храм), Будинок з дзвіницею, Мури з брамами, що знаходяться у м. Володимирі, вул. Соборна, 25, 27 та якими історичними архівними документами це підтверджується (із наданням суду копій цих документів)? 2) Коли Успенський собор (Мстиславів храм), Будинок з дзвіницею, Мури з брамами, що знаходяться у м. Володимирі, вул. Соборна, 25, 27 були вилучені із володіння парафії Релігійна організація «Свято-Успенський кафедральний собор Української Православної Церкви» на користь державних органів у різні періоди історії (зазначити усі такі випадки вилучення, із посиланням на історичні архівні документи із наданням суду копій цих документів)? 3) Чи є Релігійна організація «Свято-Успенський кафедральний собор Української Православної Церкви» власником Успенського собору (Мстиславів храм), Будинку з дзвіницею, Мурів з брамами, що знаходяться у м. Володимирі, вул. Соборна, 25, 27 як її історичний засновник та особа, яка створила її, в тому числі, у розрізі рішення ЄСПЛ від 9 грудня 1994р. у справі святих монастирів проти Греції (CASE OF THE HOLY MONASTERIES v. GREECE)? 4) Які правові наслідки для Релігійної організації «Свято-Успенський кафедральний собор Української Православної Церкви» має розпорядження начальника Волинської обласної військової адміністрації від 24.06.2024 № 273 «Про заходи щодо приймання- передачі культових споруд» і пунктів 2, 4, 5, 11, 13 та 16 Договору, наказом директора департаменту культури, молоді та спорту Волинської облдержадміністрації від 25.06.2024 № 409 утворення та затвердження комісії з приймання культових споруд - пам`яток архітектури національного значення, що знаходяться у м. Володимирі, вул. Соборна, 25, 27, Свято-Успенський собор, будинок з дзвіницею та мури з брамами (охоронні №№ 84/1, 84/2 та 84/3), від релігійної громади Свято- Успенського кафедрального собору Української православної церкви м. Володимира до Волинської обласної військової адміністрації.
09.09.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від Регіональної організації «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви» надійшли додаткові пояснення, в яких позивач повторно наголосив, що Кафедральний собор Успіння Пресвятої Богородиці (Успенський собор) побудований та заснований релігійною організацією, правонаступником якої є позивач у складі Української Православної Церкви, задовго до проголошення Україною незалежності у 1991 році і дана обставина є загальновідомою, позивач відзначає, що володів Собором протягом близько 900 років і фактично є його власником, а тому має право користуватися Успенським собором та Будинком із дзвіницею на підставі чинного, не розірваного та не визнаного недійсним «Договору про передачу у користування приходу православної церкви церковної будівлі та культового майна» від 29.03.1949.
09.09.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від Регіональної організації «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви» надійшла заява про витребування оригіналів доказів та залучення до справи третьої особи, у якій заявник просив суд витребувати у відповідача оригінали усіх документів реєстраційних справ за об`єктами нерухомого майна реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3096185107020, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3096226207020; виключити з числа доказів копії реєстраційних справ за об`єктами нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3096185107020, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3096226207020), розглядати справу на підставі інших доказів в разі неподання оригіналів та не брати докази до уваги; залучити у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фонд державного майна України.
У судовому засіданні 09.09.2025 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відмову в задоволенні клопотань про залучення до участі у справі фізичних осіб, в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача; зобов`язання відповідача надати суду технічні паспорти; зобов`язання Адміністрації державного історико-культурного заповідника "Стародавній Володимир" у м. Володимирі-Волинському надати суду належним чином засвідчені копії документів, які надавалися для проведення реєстраційних дій та внесення відомостей до Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо об`єктів нерухомого майна: за реєстраційним номером 3096185107020 та за реєстраційним номером 3096226207020; зобов`язання Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях надати суду належним чином засвідчені копії витягів з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером 3096185107020 та за реєстраційним номером 3096226207020 та документів, на підставі яких дане майно було внесено до реєстру; відкладення підготовчого засідання у справі на 25.09.2025.
Так, згідно з частинами 1 - 3 статті 50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.
Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі (частина 4 статті 50 Господарського процесуального кодексу України).
У розумінні статті 50 Господарського процесуального кодексу України підставою участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, є їх заінтересованість у результатах вирішення спору, а саме: ймовірність виникнення в них у майбутньому права на позов або можливості пред`явлення до них позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача.
Таким чином, в силу положень наведеної норми умовою для залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, як за ініціативою суду, так і за клопотанням відповідних осіб, є саме те, що рішення господарського суду може вплинути на їх права/інтереси та обов`язки.
Інститут третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, полягає в тому, що його застосування слугує процесуальним забезпеченням права регресу такій особі і передбачає, що участь у процесі третьої особи випливає з тих відносин, які пов`язують її з однією із сторін у процесі. У зв`язку з цим важливо розмежовувати випадки, коли рішення суду порушує права осіб і коли рішення суду може зачіпати права таких осіб.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 вказала, що підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи.
Отже, вирішуючи питання наявності юридичного інтересу у третьої особи, суд має з`ясувати, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення у цій справі наділено таку особу новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому.
Розглядаючи заяви та клопотання про вступ у справу в якості третіх осіб фізичних осіб - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Мельника К.П. , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які не заявляють самостійних вимог га предмет спору на стороні позивача, суд повинен виходити також із загальних принципів господарського судочинства, зокрема, із принципу змагальності, який є одним з основних принципів господарського судочинства і полягає у тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог, такий принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи, передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
При цьому, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Дослідивши наведені заявниками у зазначених заявах обставини в обґрунтування можливості впливу судового рішення, ухваленого за результатом розгляду цієї справи по суті спору, на права або обов`язки фізичних осіб - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Мельника К.П. , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , суд дійшов висновку про те, що вирішення спору у цій справі на користь будь-якої зі сторін не може вплинути на права та обов`язки вказаних осіб, з огляду на що правові підстави для залучення вказаних осіб до участі у справі саме в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору відсутні.
При цьому, посадові становища фізичних осіб - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Мельника К.П. , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у структурі Релігійної організації «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви», не зумовлюють необхідності у їх залученні у справу в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, оскільки їх права та потенційні інтереси щодо результатів розгляду даної справи відстоюються безпосередньо Релігійною організацією «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви», і їх окреме залучення у справі не становить крайньої необхідності.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, гласність і відкритість судового процесу, змагальність сторін.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Захищене статтею 6 Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) право на справедливий судовий розгляд передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх. Європейський суд з прав людини розглядає реалізацію принципу змагальності крізь призму забезпечення рівності прав учасників судового розгляду, тобто за цієї позиції сторони діють на одному рівні, під контролем відносно пасивного суду.
Звертаючись до усталеної практики Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 23.06.1993 у справі "Руіз-Матеос проти Іспанії").
Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands, рішення від 27 жовтня 1993р., серія A, N274, с. 19, §33 та Ankerl v. Switzerland, рішення від 23 жовтня 1996 р., Reports 1996-V, стор. 1567-68, §38).
Одним із складників справедливого судового розгляду в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції є право на змагальне провадження; кожна сторона, в принципі, має отримати нагоду не лише бути поінформованою про будь-які докази, які потрібні для того, щоб виграти справу, але також має знати про всі докази чи подання, які представлені або зроблені в цілях впливу на думку суду, і коментувати їх та вимагати рівності щодо подання своїх доказів.
Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.05.2021 у справі №912/2007/18.
Враховуючи вищевикладене, керуючись принципами господарського судочинства з урахуванням конвенційного права кожного на справедливий судовий розгляд, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача надати суду технічні паспорти спірних об`єктів нерухомості; зобов`язання Адміністрації державного історико-культурного заповідника "Стародавній Володимир" у м. Володимирі-Волинському надати суду належним чином засвідчені копії документів, які надавалися для проведення реєстраційних дій та внесення відомостей до Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо об`єктів нерухомого майна: за реєстраційним номером 3096185107020 та за реєстраційним номером 3096226207020; зобов`язання Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях надати суду належним чином засвідчені копії витягів з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером 3096185107020 та за реєстраційним номером 3096226207020 та документів, на підставі яких дане майно було внесено до реєстру.
23.09.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях надійшла заява щодо неможливості виконання ухвали суду, а саме: надати копії витягів з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо об`єктів нерухомого майна, оскільки регіональне відділення не має статусу суб`єкта доступу до реєстру та правових підстав для самостійного отримання та надання витребуваного судом витягу.
24.09.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від Волинської обласної державної адміністрації надійшли додаткові пояснення, у яких відповідач наголосив, що Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що наявність договорів про право на користування культовим майном, укладених до прийняття та набрання чинності Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації», за відсутності інших правовстановлюючих документів, не є підставою для набуття релігійною організацією права на користування культовим майном. Крім того, відповідач звернув увагу і на преюдиційні факти, що були встановлені судами в ході розгляду справи №903/693/24.
25.09.2025 року через відділ діловодства суду від Адміністрації державного історико-культурного заповідника "Стародавній Володимир" на виконання вимог протокольної ухвали суду від 09.09.2025 надійшли документи.
25.09.2025 року через відділ діловодства суду від Регіональної організації «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви» надійшло клопотання, в якому позивач, з огляду на відповідь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, просив суд зобов`язати Фонд державного майна України надати належним чином засвідчені копії витягів за реєстраційним номером 3096185107020 та за реєстраційним номером 3096226207020 та документів, на підставі яких дане майно було внесено до реєстру.
У судовому засіданні 25.09.2025 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про залишення без задоволення клопотань позивача про призначення у справі експертиз; залишення без задоволення клопотання позивача про витребування документів та залучення у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Фонду державного майна України; залишення без задоволення клопотання позивача про зобов`язання Фонду державного майна України надати документи; зобов`язання Фонду державного майна України надати суду належним чином засвідчені копії витягів з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером 3096185107020 та за реєстраційним номером 3096226207020 та документів, на підставі яких дане майно було внесено до Єдиного реєстру об`єктів державної власності; оголошення перерви до 07.10.2025.
Згідно з ч. 1-2 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 98 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.
Статтями 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, якими встановлено процесуальні критерії належності та допустимості доказів, передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування; предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення; обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Судова експертиза призначається у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.
Питання про призначення судової експертизи вирішується судом після вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.
При цьому приписами статті 104 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінка доказів має свій зміст: визнання допустимості, належності, достовірності, вірогідності і взаємозв`язку всієї сукупності доказів.
Із врахуванням вище наведеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотань позивача про призначення експертиз, оскільки не вбачає дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування у даній справі.
Разом з тим, за приписами статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Приписами статті 42 Господарського процесуального кодексу України встановлені права та обов`язки учасників справи. Зокрема, учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Згідно приписів статті 80 Господарського процесуального кодексу України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до частини 1 статті 81 Господарського процесуального кодексу України, учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Як встановлено судом, заявлені позивачем заяви та клопотання про витребування доказів та зобов`язання надати документи, заявлено з пропуском встановленого строку, жодних причин неможливості подання заяв та клопотань у строк позивачем не вказано, як і не зазначено жодних обґрунтувань неможливість їх подання у встановлений строк з причин, що не залежали від нього.
Судом також враховано, що позивач є ініціатором судового розгляду та не був обмежений у часі щодо збирання та надання доказів в обґрунтування позовної заяви у відповідності до норм Господарського процесуального кодексу України.
Враховуючи встановлені обставини, суд з урахуванням імперативних приписів ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України дійшов висновку про залишення без задоволення заяви та клопотання про витребування доказів та зобов`язання надати документи.
Схожа за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.07.2024 у справі №910/4501/22.
Водночас, враховуючи, що одним із складників справедливого судового розгляду в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції є право на змагальне провадження; кожна сторона, в принципі, має отримати нагоду не лише бути поінформованою про будь-які докази, які потрібні для того, щоб виграти справу, але також має знати про всі докази чи подання, які представлені або зроблені в цілях впливу на думку суду, і коментувати їх та вимагати рівності щодо подання своїх доказів.
А суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.05.2021 у справі №912/2007/18.
Відтак, керуючись принципами господарського судочинства з урахуванням конвенційного права кожного на справедливий судовий розгляд, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання Фонду державного майна України надати суду належним чином засвідчені копії витягів з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером 3096185107020 та за реєстраційним номером 3096226207020 та документів, на підставі яких дане майно було внесено до Єдиного реєстру об`єктів державної власності.
При цьому, в частині заявленого позивачем клопотання про залучення в якості третьої особи Фонду державного майна України, суд за наслідками отриманих від сторін пояснень, виходячи з приписів статті 50 Господарського процесуального кодексу України, не віднайшов підстав для залучення Фонду державного майна України у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, так як предмет позову та його підстави жодним чином не вплинуть на права та обов`язки Фонду за наслідками розгляду даного спору по суті.
06.10.2025 року на виконання вимог протокольної ухвали суду від 25.09.2025 від Фонду державного майна України надійшли витребувані судом документи.
07.10.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від Управління Володимир-Волинської єпархії Української Православної Церкви надійшло два аналогічних за змістом клопотання про призначення історико-правової експертизи, у яких третя особа просила суд призначити у справі комплексну історико-правову та науково-правову експертизу, на вирішення якої поставити наступні питання: Коли та ким були засновані Успенський собор (Мстиславів храм), Будинок з дзвіницею, Мури з брамами, що знаходяться у м. Володимирі, вул. Соборна, 25, 27 та якими історичними архівними документами це підтверджується (із наданням суду копій цих документів)? Коли Успенський собор (Мстиславів храм), Будинок з дзвіницею, Мури з брамами, що знаходяться у м. Володимирі, вул. Соборна, 25, 27 були вилучені із володіння парафії Релігійна організація «Свято-Успенський кафедральний собор Української Православної Церкви» на користь державних органів у різні періоди історії (зазначити усі такі випадки вилучення, із посиланням на історичні архівні документи із наданням суду копій цих документів)? Чи є Релігійна організація «Свято-Успенський кафедральний собор Української Православної Церкви» власником Успенського собору (Мстиславів храм), Будинку з дзвіницею, Мурів з брамами, що знаходяться у м. Володимирі, вул. Соборна, 25, 27 як її історичний засновник та особа, яка створила її, в тому числі, у розрізі рішення ЄСПЛ від 9 грудня 1994р. у справі святих монастирів проти Греції (CASE OF THE HOLY MONASTERIES v. GREECE)? Які правові наслідки для Релігійної організації «Свято-Успенський кафедральний собор Української Православної Церкви» має розпорядження начальника Волинської обласної військової адміністрації від 24.06.2024 № 273 «Про заходи щодо приймання-передачі культових споруд» і пунктів 2, 4, 5, 11, 13 та 16 Договору, наказом директора департаменту культури, молоді та спорту Волинської облдержадміністрації від 25.06.2024 № 409 утворення та затвердження комісії з приймання культових споруд - пам`яток архітектури національного значення, що знаходяться у м. Володимирі, вул. Соборна, 25, 27, Свято-Успенський собор, будинок з дзвіницею та мури з брамами (охоронні №№ 84/1, 84/2 та 84/3), від релігійної громади Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви м. Володимира до Волинської обласної військової адміністрації.
07.10.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від Управління Володимир-Волинської єпархії Української Православної Церкви надійшло клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, у якому третя особа просила поновити строк для подання даного клопотання, оскільки Управління Володимир-Волинської єпархії Української Православної Церкви залучено до справи вже після відкриття провадження у справі на стадії підготовчого провадження та призначити у справі судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої винести наступні питання: Чи відповідають виконані будівельні роботи побудованих культових будівель, що знаходяться за адресою: м. Володимир-Волинський, вул. Соборна, 25, 27, пам`яток архітектури національного значення: Свято-Успенського собору, будинку з дзвіницею та мурів з брамами (охоронні №№84/1, 84/2, 84/3), вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва (ДБН, СНиП, стандартам, технічним умовам тощо)? Якщо не відповідають, то в чому полягають невідповідності? Чи є об`єкти, а саме: культові будівлі, що знаходяться за адресою: м. Володимир-Волинський, вул. Соборна, 25, 27, пам`ятки архітектури національного значення: Свято-Успенський собор, будинок з дзвіницею та мури з брамами (охоронні №№84/1, 84/2, 84/3), нерухомим майном? Доручити проведення будівельно-технічної експертизи Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.
07.10.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від Регіональної організації «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви» надійшла заява про зміну підстав позову, у якій позивач підставу позову про те, що пам`ятки культурної спадщини не апріорі є державним майном, змінює на те, що державну реєстрацію Успенського собору було проведено на підставі технічного паспорту ТІ01:8194-6138-4254-4174, який був складений помилково, а наведені у ньому відомості щодо площі об`єкту нерухомості є хибними та такими, що не відповідають дійсності.
07.10.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від Регіональної організації «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви» надійшло клопотання про призначення експертизи, у якому позивач просив суд поновити строк на звернення до суду з клопотанням про призначення будівельно-технічної експертизи та призначити у справі судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої винести наступні питання: Яка фактична площа будівлі Успенського собору, що знаходиться за адресою Волинська обл., Володимирський р., м. Володимир, вулиця Соборна, будинок 25 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3096185107020)? Чи відповідає площа будівлі Успенського собору, що знаходиться за адресою Волинська обл., Володимирський р., м. Володимир, вулиця Соборна, будинок 25 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3096185107020) площі, визначеній у Технічному паспорті (серія та номер: TI01:8194-6138-4254-4174, виданому 05.09.2024)? Проведення будівельно-технічної експертизи просив доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.
Також, 07.10.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від Регіональної організації «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви» надійшли додаткові пояснення, у яких позивач повторно акцентував увагу на власній правовій позиції у даній справі та основних доводах, а також заперечив проти врахування фактів, що були встановлені судами в ході розгляду справи №903/693/24.
У зв`язку із оголошенням повітряної тривоги у м. Києві, судове засідання, призначене на 07.10.2025, не відбулося.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.10.2025 призначено підготовче засідання у справі на 23.10.2025.
10.10.2025 року на виконання вимог протокольної ухвали суду від 25.09.2025 від Фонду державного майна України надійшли витребувані судом документи, аналогічні тим, що надійшли на адресу суду раніше - 06.10.2025.
У судовому засіданні 23.10.2025 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про прийняття до розгляду заяви позивача про зміну підстав позову, відмову в задоволенні клопотань про призначення у даній справі експертиз, водночас, виходячи з того, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи для розгляду по суті.
Так, згідно приписів частини 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.
Підстава позову це фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача. Отже, вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких вони ґрунтуються. 
Зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета і підстав позову не допускається, оскільки в разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю - вже новий позов. Такі вимоги можуть бути предметом лише іншого самостійного (окремого) позову, що подається в передбаченому Господарському процесуальному кодексі України порядку.
У свою чергу суд наголошує, що формулювання підстав позову відноситься до виключної компетенції позивача у справі, оскільки згідно статті 14 Господарського процесуального кодексу України за принципом диспозитивності учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд.
З огляду на те, що зміна підстав позову є правом позивача, передбаченим статтею 46 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси, зокрема, процесуальні права відповідача, передбачені статтею 46 Господарського процесуального кодексу України, заява позивача про зміну підстав позову підлягає прийняттю судом до розгляду.
Суд наголошує, що судова експертиза призначається у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.
Питання про призначення судової експертизи вирішується судом після вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.
При цьому приписами статті 104 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінка доказів має свій зміст: визнання допустимості, належності, достовірності, вірогідності і взаємозв`язку всієї сукупності доказів.
Враховуючи вище наведене, суд виходячи з предмету спору та заявлених вимог, дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотань позивача та третьої особи-2 про призначення експертиз, оскільки не вбачає дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування.
Заявлені у даній справі клопотання про призначення експертиз та визначені учасниками переліки питань, які необхідно передати на вирішення експертної установи, жодним чином не допоможуть встановити обставини, які становлять предмет доказування у даній справі, з огляду на суть спору, що був переданий на вирішення суду і обраний спосіб захисту.
Під час розгляду справи по суті, у відповідності до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України, була оголошена перерва до 22.01.2026.
У судовому засіданні 22.01.2026 представники позивача позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, представник відповідача та третьої особи-1 проти позову заперечили просили відмовити, у свою чергу, третя особа-2 у судове засідання не з`явились хоча про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Відтак, враховуючи, що третя особа-2 була належним чином повідомлена про розгляд справи, втім про причини своєї неявки не повідомила і не подала жодного клопотання, суд на місці постановив розгляд справи проводити за її відсутності.
На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.
Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні.
У судовому засіданні 22.01.2026 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Ради Міністрів Української РСР «Про впорядкування справи обліку та охорони пам`ятників архітектури на території Української РСР» від 24.08.1963 №970 затверджено список пам`ятників архітектури УРСР, поданий комісією, створеною у відповідності з постановою Ради Міністрів УРСР від 29 жовтня 1962 року № 1236 «Про впорядкування справи обліку, реєстрації та охорони історико-архітектурних пам`ятників УРСР».
Відповідно до списку пам`ятників архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави будівлі Успенського Собору у м. Володимир-Волинському, а саме: Успенський Собор (Мстиславів храм), Будинок з дзвіницею, Мури з брамами (охоронні номери 84/1, 84/2, 84/3) були взяті на облік як пам`ятки архітектури республіканського значення.
За приписами частини 6 статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення об`єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України» від 03.09.2024 №1014 вирішено внести до Державного реєстру нерухомих пам`яток України об`єкти культурної спадщини національного значення, зокрема, Успенський собор (Мстиславів храм), по вул. Соборна, 25 у м. Володимирі (охоронний номер №030024/1); Будинок з дзвіницею, по вул. Соборна, 27 у м. Володимирі (охоронний номер №030024/2); Мури з брамами, по вул. Соборна у м. Володимирі (охоронний номер №030024/3).
Наведене підтверджується і наявною в матеріалах справи копією листа Міністерства культури та стратегічних комунікацій України (Департамент захисту та збереження культурної спадщини) №08/113/43-25 від 16.04.2025.
24.12.1991 року у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за № 11961200001000589, було зареєстровано - Релігійну організацію «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви».
Згідно пункту 1.1 Статуту Релігійної організації «Релігійна громада Свято-Успенського кафедрального собору Української Православної Церкви» м. Володимир-Волинський, прийнятого на загальних (парафіяльних) зборах віруючих громадян від 03.12.2017 (протокол №1), погодженого Керуючим Володимир-Волинською єпархією Української Православної Церкви та Володимиром митрополитом Володимир-Волинського і Ковельського від 03.12.2017, зареєстрованого у новій редакції розпорядженням голови ОДА від 15.01.2017 №13 (далі - Статут), Релігійна громада Свято-Успенського кафедрального собору Української Православної Церкви м. Володимир-Волинський (парафія, або далі - релігійна громада) є неприбутковою, місцевою релігійною організацією, первинним структурним підрозділом Української Православної Церкви.
Пунктом 1.2 Статуту встановлено, що Релігійна громада Свято-Успенського кафедрального собору Української Православної Церкви м. Володимир-Волинський створена за добровільною згодою віруючих громадян православного віросповідання та з благословення єпархіального архієрея. Віросповідна (конфесійна) приналежність парафії - Українська Православна Церкви.
Діяльність релігійної громада поширюється на місто Володимир-Волинський, Волинської області (пункт 1.9 Статуту).
Позивач, на підставі долученої до матеріалів справи копії договору про передачу у користування приходу православної церкви, церковної будівлі та культового майна від 29.03.1949 року, стверджує, що між настоятелем місцевого приходу м. Володимира-Волинська та відповідним виконавчим комітетом було укладено вказаний договір, відповідно до якого у користування було передано Успенський Собор із церковним майном.
У подальшому, 20.10.1997 року Релігійній громаді Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви м. Володимира-Волинська було видано державний акт, серії І-ВЛ №002115 на право постійного користування земельною ділянкою площею 1,45 га під спірним Собором.
12.10.2006 року між Управлінням культури і туризму Волинської обласної державної адміністрації, як органом охорони, та Успенським Собором, в особі протоієрея Антонюка Я.В. було укладено охоронний договір на пам`ятку культурної спадщини, предметом якого, є зобов`язання користувача (власника) здійснювати заходи охорони Будинку з дзвіницею (ох. №84/2) - пам`ятка національного значення, взятої під охорону Пост. РМ УРСР від 24.08.63 р. №970 м. Володимир-Волинський, вул. Соборна, 27.
Термін дії цього договору з 12.10.2006 року по 12.10.2011 року (пункт 2 охоронного договору на пам`ятку культурної спадщини від 12.10.2006).
18.11.2011 року між Управлінням культури і туризму Волинської обласної державної адміністрації, як органом охорони, та Успенським Собором, в особі протоієрея Антонюка Я.В., як користувачем, було укладено охоронний договір на пам`ятку культурної спадщини №4, предметом якого, є зобов`язання користувача здійснювати заходи охорони каплиці Св. Володимира і всіх Волинських святих (охоронний номер 32-Вл - пам`ятка місцевого значення, взята під охорону рішенням ОВК від 27.07.1985 р. №228, м. Володимир-Волинський, вул. Соборна 1).
Термін дії цього договору з 18.11.2011 р. по 18.11.2016 р. (пункту 2 охоронного договору на пам`ятку культурної спадщини від 18.11.2011).
07.10.2019 року між Волинською обласною державною адміністрацією (далі за договором - державна організація) в особі т.в.о. голови облдержадміністрації Киричука Олександра Олексійовича, який діяв на підставі Закону України "Про місцеві державні адміністрації", з однієї сторони та Релігійною громадою Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви м. Володимира-Волинського (далі за договором - користувач) в особі настоятеля Релігійної громади Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви м. Володимира-Волинська митрополита Володимира (Мельника Костянтина Павловича), який діяв на підставі Статуту релігійної громади Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви м. Володимира-Волинська, підписано договір №101 (далі - договір; договір № 101) про безоплатне користування релігійною громадою Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви м. Володимира-Волинського культовими будівлями, державною власністю, що знаходиться за адресою: м. Володимир-Волинський, вул. Соборна, 25, 27.
Згідно з пунктом 1 договору, державна організація передає, а користувач приймає у безоплатне користування культові будівлі, що розташовані у м. Володимир-Волинському вулиця Соборна, 25, 27, пам`ятки архітектури національного значення: Свято-Успенський собор, будинок з дзвіницею та мури з брамами (охоронні №84/1, 84/2 та 84/3), що є державною власністю. Склад і вартість майна, що передається користувачу згідно з цим договором: Свято-Успенський собор - 7352780,00 грн (без ПДВ), будинок з дзвіницею 7107463,00 грн (без ПДВ) та мури з брамами - невідома.
Згідно пункту 16 договору, договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 01.07.2024. Дія договору може бути продовжена за згодою сторін.
Актом приймання-передачі від 07.10.2019 №1 до договору від 07.10.2019 №101 Волинською обласною державною адміністрацією передано, а релігійною громадою Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви м. Володимир-Волинського прийнято в безоплатне користування майно згідно з цим актом, а саме: Свято-Успенський собор, будинок з дзвіницею та мури з брамами (охоронні №84/1, 84/2 та 84/3).
Отже, строк дії укладеного сторонами договору - 4 роки 8 місяців та 25 днів.
29.03.2024 року керівник Свято-Успенського кафедрального собору УПЦ м. Володимира митрополит Володимир (Мельник К. П.) звернувся з заявою №4 до Волинської ОВА, в якій просив: 1) надати шляхом укладення відповідного договору в письмовій формі релігійній громаді Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви можливість користуватися пам`ятками архітектури національного значення, що розташовані по вулиці Соборній, 25, 27 в місті Володимирі Волинської області: Свято-Успенським собором, будинком з дзвіницею та мурами з брамами (оборонні номери: 84/1, 84/2 та 84/3) насамперед на безоплатній основі; 2) у випадку відмови у задоволенні прохання пункту 1 резолютивної частини даної заяви - надати даній релігійній громаді можливість користування даними пам`ятками архітектури національного значення на відповідній строковій оплатній основі (оренди) з розміром річної орендної плати на рівні 0,01 % від вартості орендованого майна, визначеної шляхом проведення незалежної оцінки (без урахування податку на додану вартість).
24.04.2024 року листом вих. №3473/55/2-24 за результатом розгляду заяви релігійної громади, Волинською ОВА надано відповідь та повідомлено про те, що згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України від 03.10.2019 № 157-ІХ "Про оренду державного та комунального майна України" (далі - Закон 157-ІХ), введеного в дію з 01.02.2020, забороняється передача державного або комунального майна в безоплатне користування або позичку. Відтак, договір від 07.10.2019, укладений між Волинською обласною державною адміністрацією та релігійною громадою Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви м. Володимира про безоплатне користування релігійною громадою Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви м. Володимира культовими будівлями, державною власністю до введення в дію Закону 157-ІХ, зберігає свою чинність та продовжує діяти до моменту закінчення строку, на який його було укладено - до 01.07.2024. Відповідно, цей договір не може бути продовжений за згодою сторін. Після закінчення строку дії договору безоплатного користування, ні Законом 157-ІХ, ні Порядком передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483, не передбачено переважного права на укладення договору оренди майна, що є предметом такого договору, з попереднім користувачем. Відповідно до статей 6 та 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зазначено, що враховуючи викладене, зазначений договір буде припинено з 01.07.2024, а тому принагідно просили делегувати представника від релігійної організації до складу комісії з повернення майна, як це передбачено пунктом 2 чинного Договору. У випадку відсутності повідомлення про делегування представника, за принципом "мовчазної згоди" до складу комісії буде включено керівника релігійної організації.
На виконання розпорядження начальника Волинської обласної військової адміністрації від 24.06.2024 № 273 «Про заходи щодо приймання-передачі культових споруд» і пунктів 2, 4, 5, 11, 13 та 16 договору, наказом директора департаменту культури, молоді та спорту Волинської облдержадміністрації від 25.06.2024 №409 утворено та затверджено комісію з приймання культових споруд - пам`яток архітектури національного значення, що знаходяться у м. Володимирі, вул. Соборна, 25, 27, Свято-Успенський собор, будинок з дзвіницею та мури з брамами (охоронні №№ 84/1, 84/2 та 84/3), від релігійної громади Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви м. Володимира до Волинської обласної військової адміністрації (далі - комісія).
25.06.2024 року листом № 1387/02.3-14/2-24 Департамент культури, молоді та спорту Волинської облдержадміністрації письмово проінформував настоятеля релігійної громади Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви м. Володимира митрополита Володимира про те, що 01.07.2024 о 10:00 прибуде Комісія з приймання-передачі культових споруд, зазначених у договорі.
01.07.2024 року користувачем забезпечено доступ до об`єктів культурної спадщини. За результатами їх огляду голова Комісії (Олександр Хвіщук) у присутності членів комісії запропонував керівнику Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви м. Володимира митрополиту Володимиру (Мельнику Костянтину Павловичу) підписати акт приймання-передавання культових споруд - пам`яток архітектури національного значення, що знаходяться у м. Володимирі, вул. Соборна, 25, 27, Свято-Успенський собор, будинок з дзвіницею та мури з брамами (охоронні №№ 84/1, 84/2 та 84/3), від релігійної громади Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви м. Володимира до Волинської обласної військової адміністрації, однак він відмовився поставити свій підпис.
За фактом відмови користувача від повернення державного майна за актом приймання-передавання, Комісією складено акт фіксації відмови від підписання акта приймання-передавання культових споруд - пам`яток архітектури національного значення, що знаходяться у м. Володимирі, вул. Соборна, 25, 27, Свято-Успенський собор, будинок з дзвіницею та мури з брамами (охоронні №№ 84/1, 84/2 та 84/3), від релігійної громади Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви м. Володимира до Волинської обласної військової адміністрації.
Мотивами відмови повернення майна Волинській облдержадміністрації за актом приймання-передачі керівник Свято-Успенського кафедрального собору УПЦ митрополит Володимир (Мельник К. П.) визначив звернення до суду з цього питання та очікування його рішення. Також вказав, що жодних документів підписувати не буде, чекає відповіді на попередні звернення релігійної громади до Волинської обласної військової адміністрації та у подальшому діятиме у правовій площині.
При цьому зазначено, що комісією не оглянуто окремі приміщення об`єкту культурної спадщини (будинок з дзвіницею), оскільки, зі слів осіб, які супроводжували, вони використовуються як житлові, у них знаходяться особисті речі тих, хто там проживає, наявна кухня.
Рішенням Господарського суду Волинської області від 12.11.2024 року у справі №903/693/24 за позовом Волинської обласної військової (державної) адміністрації до РГ Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Адміністрація Державного історико-культурного заповідника «Стародавній Володимир» про зобов`язання повернути майно, позов задоволено. Зобов`язано РГ Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви повернути Волинській обласній військовій (державній) адміністрації культові будівлі, що розташовані у м. Володимирі, вул. Соборна, 25, 27, пам`ятки архітектури національного значення: Свято-Успенський собор, будинок з дзвіницею та мури з брамами (охоронні №№84/1, 84/2, 84/3), що є державною власністю, шляхом звільнення культових будівель та підписання відповідного акта приймання-передачі.
Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 року у справі №903/693/24 апеляційну скаргу РГ Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви залишено без задоволення. Рішення Господарського суду Волинської області від 12 листопада 2024 року в справі № 903/693/24 змінено, та викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В решті рішення місцевого господарського суду від 12 листопада 2024 року в справі №903/693/24 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08.07.2025 року по справі №903/693/24 касаційне провадження за касаційною скаргою Релігійної організації «Свято-Успенський кафедральний собор Української православної церкви», відкрите в частині підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрито. Касаційну скаргу Релігійної організації «Свято-Успенський кафедральний собор Української православної церкви» залишено без задоволення. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11 березня 2025 року в справі № 903/693/24 залишено без змін.
Водночас, як зазначає позивач, в ході розгляду справи №903/693/24, 26.02.2025 було проведено державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на Собор за державою.
Так, згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою: Волинська обл., Володимирський р., м. Володимир, вулиця Соборна, будинок 25, зареєстрований наступний об`єкт: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3096185107020; тип об`єкта: будівля, Успенський собор, адреса: Волинська обл., Володимирський р., м. Володимир, вулиця Соборна, будинок 25; номер відомостей про речове право: 58783702; дата, час державної реєстрації: 26.02.2025 10:53:10; державний реєстратор: Козачук Ольга Віталіївна, Управління "Центр надання адміністративних послуг" виконавчого комітету Володимирської міської ради, Волинська обл.; підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 77537319 від 28.02.2025 08:17:26, Козачук Ольга Віталіївна, Управління "Центр надання адміністративних послуг" виконавчого комітету Володимирської міської ради, Волинська обл.; документи, подані для державної реєстрації: технічний паспорт, серія та номер: TI01:8194-6138-4254-4174, виданий 05.09.2024, видавник: ЄДЕССБ, документ отримано з ЄДЕССБ; витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності, серія та номер: 10-62-34681, виданий 26.12.2024, видавник: Фонд державного майна України; власники: орган державної влади, Волинська обласна державна адміністрація, код ЄДРПОУ: 13366926.
Згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою: Волинська обл., Володимирський р., м. Володимир, вулиця Соборна, будинок 27; зареєстрований наступний об`єкт: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3096226207020; тип об`єкта: будівля, Будинок з дзвіницею; адреса: Волинська обл., Володимирський р., м. Володимир, вулиця Соборна, будинок 27; номер відомостей про речове право: 58784396; дата, час державної реєстрації: 26.02.2025 10:45:41; державний реєстратор: Козачук Ольга Віталіївна, Управління "Центр надання адміністративних послуг" виконавчого комітету Володимирської міської ради, Волинська обл.; підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 77539775 від 28.02.2025 09:27:53, Козачук Ольга Віталіївна, Управління "Центр надання адміністративних послуг" виконавчого комітету Володимирської міської ради, Волинська обл.; документи, подані для державної реєстрації: технічний паспорт, серія та номер: TI01:8062-5664-4876-0106, виданий 05.09.2024, видавник: ЄДЕССБ, документ отримано з ЄДЕССБ; витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності, серія та номер: 10-62-34681, виданий 26.12.2024, видавник: Фонд державного майна України; власники: орган державної влади, Волинська обласна державна адміністрація, код ЄДРПОУ: 13366926.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить визнати за Регіональною організацією «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви» право постійного користування культовими будівлями, що розташовані у Волинській області, місто Володимир, вулиця Соборна, буд. 25, 27, пам`ятки архітектури національного значення: «Успенський собор (Мстиславів храм)» (охоронний номер 030024/1), «Будинок з дзвіницею» (охоронний номер 030024/2), «Мури з брамами» (охоронний номер 030024/3) та скасувати рішення державного реєстратора Управління «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Володимирської міської ради (ЦНАП) Козачук Ольги Віталіївни №77537319 від 28.02.2025 08:17:26, щодо реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна: 3096185107020, номер відомостей про речове право: 58783702, дата, час державної реєстрації: 26.02.2025 10:53:10 та рішення державного реєстратора Управління «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Володимирської міської ради (ЦНАП) Козачук Ольги Віталіївни №77539775 від 28.02.2025 09:27:53 щодо реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна: 3096226207020, номер відомостей про речове право: 58784396, дата, час державної реєстрації: 26.02.2025 10:53:10.
Вказані вимоги мотивує тим, що Кафедральний собор Успіння Пресвятої Богородиці (Успенський собор) побудований та заснований релігійною організацією, правонаступником якої є позивач у складі Української Православної Церкви, задовго до проголошення Україною незалежності у 1991 році.
Позивач наголошує, що володіє Собором протягом близько 900 років і фактично є його власником, тому держава Україна зобов`язана виконати свій обов`язок, покладений на неї Указом Президента України від 21.03.2002 №279/2002 «Про невідкладні заходи щодо остаточного подолання негативних наслідків тоталітарної політики колишнього Союзу РСР стосовно релігії та відновлення порушених прав церков і релігійних організацій» та повернути Собор позивачу у його церковну власність, а до цього часу держава не має права припиняти, принаймні, право користування.
Разом з цим, позивач наголошує, що набув спірне майно у власність за набувальною давністю у відповідності до приписів статті 344 Цивільного кодексу України, оскільки безперервно володів спірним об`єктом нерухомості понад 10 років та відзначив, що у нього є дійсний та не скасований державний акт від 20.10.1997 на право постійного користування земельною ділянкою площею 1,45 га під Собором, а враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди - принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою, то позивач не може бути позбавлений права постійного користування собором, оскільки має право постійного користування землею.
У контексті суперечливості вчинених реєстраційних дій, позивач (з урахуванням заяви про зміну підстав позову) вказав, що державну реєстрацію Успенського собору було проведено на підставі технічного паспорту ТІ01:8194-6138-4254-4174, який був складений помилково, а наведені у ньому відомості щодо площі об`єкту нерухомості є хибними та такими, що не відповідають дійсності.
Відповідач, у свою чергу, проти позову заперечив, вказавши на те, що право власності держави на спірне нерухоме майно - комплекс будівель Успенського Собору у місті Володимирі Волинської області, встановлено не на підставі державної реєстрації прав на вказане нерухоме майно, як стверджує позивач, а в силу приписів статті 366 Адміністративного кодексу Української РСР 1927 року щодо належності культових будівель і майна до державної власності.
Відповідач також наголошує на непослідовній позиції позивача, яка полягає в тому, що укладаючи договір №101 від 07.10.2019 з Волинською ОДА про безоплатне користування культовими будівлями спірного собору, позивач визнавав власність держави на такий собор, втім, у даному спорі, демонструє протилежну позицію та зауважує на безпідставності посилань позивача на положення статті 344 Цивільного кодексу України щодо заволодіння майном за набувальною давністю, оскільки з аналізу правовідносин, що виникли у відповідача з державою з приводу спірного собору вбачається, що у різний період відповідач користувався собором на підставі договору від 29.03.1949, охоронних договорів 2006 та 2011 років, а також договору №101 від 07.10.2019, а сам факт наявності цих договорів вказує на відсутність добросовісності заволодіння позивачем спірним нерухомим майном, як обов`язкової умови для застосування підстав для набувальної давності.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов таких висновків.
Статтею 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що релігійні організації мають право використовувати для своїх потреб будівлі і майно, що надаються їм на договірних засадах державними, громадськими організаціями або громадянами.
Культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим.
Культова будівля, споруда - це будівля або споруда, що є об`єктом нерухомого майна, спеціально призначена для задоволення релігійних потреб шляхом проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній, процесій, ритуалів, молитов, служінь, релігійних зібрань та забезпечення інших видів релігійної практики.
Комплекс культових будівель - це топографічно визначена сукупність окремих або поєднаних між собою культових будівель, споруд, а також інших об`єктів, необхідних для забезпечення релігійної практики релігійної організації.
Культове майно - це майно, що призначене для проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній, процесій, ритуалів, молитов, служінь, релігійних зібрань та забезпечення інших видів релігійної практики.
У разі виникнення сумнівів щодо належності будівлі, споруди або майна до культових центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, може призначити релігієзнавчу експертизу.
Релігійні організації мають право отримувати у безоплатне користування культові будівлі, споруди і майно, що перебувають у державній та/або комунальній власності, з метою проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній, процесій, ритуалів, молитов, служінь, релігійних зібрань, релігійної освіти та забезпечення інших видів релігійної практики відповідно до внутрішніх настанов релігійної організації у порядку, встановленому законом.
Культова будівля і майно, що є державною власністю, можуть передаватися у почергове користування двом або більше релігійним громадам за їх взаємною згодою. За відсутності такої згоди державний орган визначає порядок користування культовою будівлею і майном шляхом укладення з кожною громадою окремого договору.
Відповідно до пункту 3 Указу Президента України №125/92 від 04.03.1992 "Про заходи щодо повернення релігійним організаціям культового майна" Раді Міністрів Кримської АРСР, виконавчим комітетам обласних, Київської та Севастопольської міських Рад народних депутатів постановлено протягом 1992 - 1993 років здійснити передачу релігійним громадам у власність чи безоплатне користування культових будівель, що використовуються не за призначенням.
Указом Президента України №279/2002 від 21.03.2002 "Про невідкладні заходи щодо остаточного подолання негативних наслідків тоталітарної політики колишнього Союзу РСР стосовно релігії та відновлення порушених прав церков і релігійних організацій" постановлено розробити до 1 вересня 2002 року перспективний план заходів, спрямованих на відновлення порушених прав церков і релігійних організацій, зокрема на повернення їм колишніх культових будівель, іншого церковного майна (в тому числі приміщень), що перебувають у державній власності і використовуються не за призначенням та рекомендовано органам місцевого самоврядування вжити заходів з відновлення порушених прав церков і релігійних організацій, зокрема, щодо повернення їм колишніх культових будівель, іншого церковного майна (в тому числі приміщень), що перебувають у комунальній власності і використовуються не за призначенням.
Положеннями статей 316, 317, 319 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Здійснення права власності полягає у володінні, користуванні, розпорядженні своїм майном на власний розсуд. Отже, власнику належать права володіння, користування та розпорядження річчю та здійснення будь-яких дій прямо не заборонених нормами закону.
Статтею 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, окрім випадків і в порядку, встановлених законом.
Законом встановлено способи захисту права власності. Одним із таких способів захисту є визнання права власності у судовому порядку. Так, за приписами статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Разом з тим, зазначений спосіб матиме відповідні правові підстави лише у випадку, коли особа, що звертається, володіє необхідним статусом - статусом власника та зазначений статус ґрунтується на беззаперечних доводах по відношенню до інших осіб. Проте, у випадку, якщо щодо власності у іншої особи існують претензії, відповідно, виникає спір, що може бути вирішений у судовому порядку. У такому випадку саме на суд покладається обов`язок захисту права власності.
Поряд з тим, стаття 395 Цивільного кодексу України визначає, що речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.
Згідно частини 1 статті 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо) (ч. 3 ст. 404 Цивільного кодексу України).
Таким чином, рішення суду про визнання права власності, прийняте за результатами розгляду вказаного спору, в силу статті 392 ЦК України та/або про визнання права користування на підставі статей 395, 401, 404 ЦК України, є правозахисним актом і спрямоване на захист наявного у позивача права власності та/або користування. 
При цьому, момент виникнення права власності та/або права користування не залежить від набрання рішенням суду законної сили, оскільки підставою для прийняття рішення є наявність у позивача до моменту звернення до суду правових підстав, з якими законодавство пов`язує виникнення відповідного права. Отже, підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності та/або права користування, згідно статтею 392, 395, 401, 404 ЦК України, є оспорення або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено статтею 16 цього Кодексу. Суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист їх прав і охоронюваних законом інтересів, які порушені або оспорюються. Наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації права, встановленого вищевказаними нормами.
Вирішуючи спір по суті, господарський суд має встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, для захисту якого звернувся позивач, тобто, встановити чи є особа, за позовом якої порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність такого права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії) від зобов`язаних осіб. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення прав і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Під час розгляду справи позивачем не доведено суду набуття ним права на спірне майно у встановленому законом порядку.
При цьому, Закон України "Про свободу совісті та релігійні організації" та вказані вище Укази Президента України не можуть вважатися підставою виникнення у позивача права власності та/або користування на спірне майно, оскільки вони передбачають лише право звернутися у встановленому даними актами порядку для отримання майна у власність/користування, за наявності для цього правових підстав, а не утверджують наявність такого права апріорі.
До введення в дію Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" все майно церковних і релігійних громад в Україні було визнано державною власністю згідно зі статтею 366 Адміністративного кодексу Української РСР 1927 року. Зазначене законодавство не було визначено нечинним з дня його прийняття, тобто, таким, що не породило правових наслідків. Тому держава в особі органів, передбачених в статті 17 Закону, є належним власником культових будівель і майна. 
Державні органи мають право володіти, користуватися і розпоряджатися цими будівлями і майном, а також вчиняти щодо цих майнових об`єктів будь-які дії, що не суперечать закону, а тому в господарських судів немає підстав для задоволення позовних вимог релігійних організацій до відповідних державних органів про визнання права власності та/або користування на культові будівлі і майно або про зобов`язання цих органів передати зазначені будівлі і майно у власність або в користування, оскільки інше рішення порушує право державної власності, виходячи із змісту чинного законодавства.
Втрата Адміністративним кодексом Української РСР 1927 року чинності (відповідно до Указу Президії Верховної Ради Української РСР № 807-XI від 21.08.1985 "Про визнання деяких законодавчих актів Української РСР такими, що втратили чинність у зв`язку з введенням у дію Кодексу Української РСР про адміністративні правопорушення") на час виникнення спірних відносин сторін у справі не усуває юридичних наслідків виконання приписів цього Кодексу в період його чинності. Це стосується, зокрема, і наслідків виконання припису статті 366 названого законодавчого акта щодо визнання культових будівель і майна державою власністю.
У ході розгляду даного спору, судом не встановлено наявність в матеріалах справи належних доказів, як то довідок державних архівних установ, Державного комітету України у справах релігій, архівних документів релігійних організацій, рішень місцевих органів влади, які б надали суду обґрунтовані підстави вважати, що спірне майно належить саме позивачу.
Матеріали справи також не містять рішення органу державної влади, тобто, власника майна про передачу у власність або у користування позивачу пам`ятки архітектури національного значення, а саме: «Успенський собор (Мстиславів храм)», «Будинок з дзвіницею», «Мури з брамами», як це визначено Законом України "Про свободу совісті та релігійні організації".
Визначення позивачем правової умови спірних правовідносин обумовлює коло обставин, які підлягають доказуванню, втім позивачем не враховано, що обов`язок доказування обставин, на які він посилається, в силу вимог статті 74 ГПК України, лежить на цій стороні, а тому саме позивач повинен довести належними і допустимими доказами, що спірне майно належить йому і набуте ним у встановленому законом порядку.
З огляду на наведені норми права, а також враховуючи, що судом встановлено відсутність рішення органу державної влади (власника майна) про передачу у власність або у користування позивачу спірних будівель і позивачем належними та допустимими доказами протилежного не доведено, суд дійшов висновку, що позивач не довів порушення його прав як власника та/або користувача спірного майна.
Посилання ж позивача на те, що він має право користування спірними об`єктами пам`ятки архітектури національного значення з посиланням на чинність договору про передачу у користування приходу православної церкви, церковної будівлі та культового майна від 29.03.1949 року, судом відхиляються, оскільки позивачем в порядку статей 74, 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, недоведено тієї обставин, що саме Регіональна організація «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви» є правонаступником усіх прав і обов`язків настоятеля місцевого приходу м. Володимира-Волинська, що виключає необхідність перевіряти чинність та правомірність договору про передачу у користування приходу православної церкви, церковної будівлі та культового майна від 29.03.1949 року.
При цьому, суд відхиляє і доводи позивача про те, що він набув спірне майно у власність за набувальною давністю у відповідності до приписів статті 344 Цивільного кодексу України, оскільки безперервно володів спірним об`єктом нерухомості понад 10 років.
Так, відповідно до положень статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями частини 1 статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3 статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
У постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
У даному випадку, як встановлено судом та не заперечується самим позивачем, спірними об`єктами позивач володів на підставі договорів, що виключає статус безтитульного та спростовує доводи позивача про набуття ним права власності на спірне майно за набувальною давністю.
Разом з цим, з огляду на визначений спосіб захисту - визнання права користування майно, судом враховано, що статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названою нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів і цей перелік не є вичерпним.
У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.12.2020 у справі № 910/14516/18, вказано, що верховенство права як основоположний принцип господарського судочинства визначає спрямованість судочинства на досягнення справедливості та надання ефективного захисту.
Статтею 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
У даному випадку, з огляду на встановлені судом обставини справи та суть спору, заявлена позивачем вимога про визнання права користування, за висновком суду, не є ефективним способом захисту в розумінні Конвенції та фактично не призводить до відновлення порушеного (як стверджує позивач) права, що виключає можливість задоволення заявленої позовної вимоги.
Заявлена вимога фактично містить у собі вимогу про встановлення судом факту, що має юридичне значення (визнання права володіння та користування) та не стосується захисту безпосередніх прав позивача. Зі змісту встановлених судом обставин вбачається, що позивач обираючи такий спосіб захисту, фактично намагається встановити право користування на спірний об`єкт за рішенням суду поза встановленою законом процедурою.
Втім, слід зауважити, що відповідно до положень статті 366 Адміністративного кодексу Української РСР 1927 року (втратив чинність згідно з Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 21.08.1985 N 807-XI) молитовні спеціального типу й культове майно, що є на облікові органів радянської влади, становлять державне майно.
Питання користування майном, яке є власністю держави, громадських організацій або громадян врегульовано положеннями статті 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", згідно якої релігійні організації мають право використовувати для своїх потреб будівлі і майно, що надаються їм на договірних засадах державними, громадськими організаціями або громадянами. Культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим. Культова будівля і майно, що є державною власністю, може передаватися у почергове користування двом або більше релігійним громадам за їх взаємною згодою. При відсутності такої згоди державний орган визначає порядок користування культовою будівлею і майном шляхом укладення з кожною громадою окремого договору. Культова будівля та інше майно, які становлять історичну, художню або іншу культурну цінність, передаються релігійним організаціям і використовуються ними з додержанням установлених правил охорони і використання пам`яток історії та культури. Клопотання про передачу релігійним організаціям культових будівель і майна у власність чи безоплатне користування розглядається в місячний термін з письмовим повідомленням про це заявників. Релігійні організації мають переважне право на передачу їм культових будівель із земельною ділянкою, необхідною для обслуговування цих будівель. Користування землею релігійні організації здійснюють у порядку, встановленому Земельним кодексом України та іншими законодавчими актами України. Земельні ділянки, що надаються релігійним організаціям у постійне користування для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності, забороняється використовувати для здійснення підприємницької діяльності. Договори про надання в користування релігійним організаціям культових та інших будівель і майна можуть бути розірвані або припинені в порядку і на підставах, передбачених цивільним законодавством України. Самовільне захоплення культових будівель чи привласнення культового майна не допускається.
Держава є належним власником культових будівель і майна та державні органи мають право володіти, користуватися і розпоряджатися цими будівлями і майном, а також вчиняти щодо цих майнових об`єктів будь-які дії, що не суперечать закону.
Таким чином, в господарських судів немає підстав для задоволення позовних вимог релігійних організацій до відповідних державних органів про визнання права власності на культові будівлі і майно або про зобов`язання цих органів передати зазначені будівлі і майно у власність або в користування, оскільки інше рішення порушує право державної власності, виходячи із змісту чинного законодавства.
Щодо заявлених позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора Управління «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Володимирської міської ради (ЦНАП) Козачук Ольги Віталіївни №77537319 від 28.02.2025 08:17:26, щодо реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна: 3096185107020, номер відомостей про речове право: 58783702, дата, час державної реєстрації: 26.02.2025 10:53:10 та рішення державного реєстратора Управління «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Володимирської міської ради (ЦНАП) Козачук Ольги Віталіївни №77539775 від 28.02.2025 09:27:53 щодо реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна: 3096226207020, номер відомостей про речове право: 58784396, дата, час державної реєстрації: 26.02.2025 10:53:10 суд зазначає наступне.
Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, власник не зобов`язаний у кожному випадку доводити іншим особам правомірність набуття права власності на належне йому майно.
Відповідно до частин 1, 4 статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації; порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації (частина 2 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
У практиці Верховного Суду закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (такий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц і в подальшому повторювався у практиці Верховного Суду). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 та інші).
Отже, державна реєстрація права власності на спірні пам`ятки культурної спадщини за відповідачем - це офіційне визнання та підтвердження факту набуття відповідних речових прав на таке майно.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1 статті 15 Цивільного кодексу України).
При цьому, порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
У цій справі позивач заявив дві позовні вимоги: (1) про визнання права користування на пам`ятки культурної спадщини, та (2) про скасування державної реєстрації речових прав відповідачів на вказане нерухоме майно.
Обґрунтовує позовні вимоги наявністю у нього права користування на спірні пам`ятки культурної спадщини, а порушення свого права вбачає в тому, що відповідач привласнив належні позивачу пам`ятки культурної спадщини, зареєструвавши за собою речові права на них.
Отже, шляхом заявлення позовних вимог про скасування рішень про державну реєстрацію речових прав відповідача, позивач по суті вимагає відновлення становища, яке існувало до порушення його прав (пункт 4 частини 2 статті 16 ЦК України). Цей спосіб захисту застосовується у випадку вчинення однією із сторін правопорушення, в результаті чого порушені права та законні інтереси іншої сторони.
Відтак, в межах даного спору позивач повинен довести обставини набуття права власності на майно, що є предметом спору та порушення свого права внаслідок вчинення оспорюваних реєстраційних дій на користь відповідача.
Тоді як, під час розгляду справи судом встановлено, що позивач не довів набуття ним права на спірне майно у встановленому законом порядку.
Згідно з приписами частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
Відповідно до пунктом 9 частини 1 статті 27 названого Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.
Аналіз зазначених приписів Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» свідчить про те, що державний реєстратор одночасно зі здійсненням реєстрації припинення речового права проводить державну реєстрацію набуття відповідного права чи обтяження шляхом виконання судового рішення про одночасне визнання такого речового права або шляхом відновлення попереднього запису про речові права.
Отже, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно повинно бути пов`язано з підставою для проведення такої реєстрації, з одночасним визнанням судом того, хто набуватиме це право (за наслідком вирішення судом спору про право). Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності. Близький за змістом висновок наведений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18(914/608/20).
З огляду на вищевикладене та зважаючи на те, що позивачем не доведено наявності набутого у встановленому законом порядку права на спірне майно, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову і в частині скасування рішень державного реєстратора.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Приймаючи до уваги вищевикладене в сукупності, з огляду на фактичні обставини у справі, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
При цьому, суд відхиляє посилання позивача, як на підставу для задоволення позову, на обставини наявності у нього дійсного та не скасованого державного акту від 20.10.1997 на право постійного користування земельною ділянкою площею 1,45 га під Собором, оскільки наведене не спростовує висновків суду, наведених вище, щодо відсутності у нього права на володіння та/або користування Собором.
Посилання ж на висновки Верховного Суду щодо необхідність дотримання принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди - принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою, є неспроможними, оскільки вказані висновки Верховного Суду зроблені у спорах за інакших фактичних обставин справи, правових підстав позову та предметів спорів та в цілому стосуються іншої категорії цивільних правовідносин.
Водночас, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.
Суд також зважає, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі «Шевельов проти України»).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.05.2023 у справі №924/1351/20(924/214/22).
З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статями 13, 73, 74, 76-80, 129, 202, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 21.08.2026.

Суддя | Т.В. Васильченко