^_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/10304/26
Провадження № 2/947/3048/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.08.2026 року
Київський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді – Куриленко О.М., 
за участю секретаря судового засідання – Петрової А.М., 
третьої особи – ОСОБА_1 ,
представника третьої особи – Сухецької С.М. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Одеської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору – ОСОБА_1 та державний нотаріус Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Пінігіна Тетяна Миколаївна про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

09 березня 2026 року через систему «Електронний суд» представник позивача звернувся з позовом, в якому просив ухвалити рішення, яким припинити право спільної часткової власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з фактичним виділом відповідачкою ОСОБА_1 своєї частки в окремий об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта 1936317551101); визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності в порядку спадкування за заповітом від 10.02.2021 року після смерті батька ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на частину житлового будинку, що залишилася після виділу частки співвласника та складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 32,8 кв.м, у тому числі: житлова площа 18,9 кв.м. (житлова кімната 9,4 кв.м, житлова кімната 9,5 кв.м) та допоміжна площа 13,9 кв.м. (кухня); господарських будівель та споруд: сарай літ. «Г»; вбиральня-душ літ. «Н»; вбиральня літ. «Ш»; навіс «У»; огорожа №1-5; мощення «І», що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , батько позивачки ОСОБА_2 . Мати позивачки – ОСОБА_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заповітом від 10.02.2021 р. ОСОБА_3 залишив позивачці (своїй дочці) все своє майно. Інших спадкоємців першої черги не має. Осіб, які мають право на обов`язкову частку, немає. 
Стверджує, що 12.10.2022 р., в межах строку для прийняття спадщини, позивачка звернулась до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та нотаріусом була відкрита спадкова справа. Зазначає, що 21.01.2026 року позивачка звернулась до державного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у м. Одесі відмовлено у вчиненні нотаріальної дії – видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на одну другу частку у праві приватної спільної часткової власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Указані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом.
Ухвалою судді від 10.03.2026 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно, – залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків – п`ять днів з дня отримання копії даної ухвали.
17.03.2026 року через систему «Електронний суд» представник позивача надав заяву про усунення недоліків позовної заяви разом із позовною заявою в новій редакції. Таким чином, недоліки позовної заяви усунуто. 
Ухвалою судді від 18.03.2026 року відкрито провадження в цивільній справі; призначено підготовче судове засідання у приміщенні Київського районного суду м. Одеси з повідомленням (викликом) сторін на 23.04.2026 року на 10.30 год. Витребувано у Державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у м. Одесі Пінігіної Т.М. належним чином завірені копії документів спадкової справи № 69787155, заведеної 12.10.2022 р. після смерті ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ).
25.03.2026 року на електронну пошту суду від  ОСОБА_5 надійшла заява про визнання позову та про розгляд справи за його відсутності.
06.04.2026 року через систему «Електронний суд» від представника ОСОБА_1 – ОСОБА_6 надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи, з якими вона ознайомилася 15.04.2026 року, про що свідчить її особиста розписка.
09.04.2026 року через систему «Електронний суд» від Київської державної нотаріальної контори надійшли копії документів спадкової справи № 951/2022, заведеної до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 .
Підготовче судове засідання, призначене на 23.04.2026 року на 10.30 год. було відкладено до 01.06.2026 року до 14.00 год. для надання представником позивача документів.
07.05.2026 року до канцелярії суду від представника позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_7 надійшла заява про заміну неналежного відповідача та залучення третіх осіб та прийняття заяви про зміну предмету позову по цивільній справі.
29.05.2026 року через систему «Електронний суд» від представника ОСОБА_1 – ОСОБА_6 надійшла заява про відкладення підготовчого судового засідання у зв`язку з перебуванням у службовому відрядженні.
Ухвалою суду 01.06.2026 року клопотання представника позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_7 про заміну неналежного відповідача та залучення третьої особи по цивільній справі, – задоволено. Замінено неналежного відповідача – ОСОБА_5 на належного – Одеську міську раду. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори Пінігіну Тетяну Миколаївну. Зобов`язано ОСОБА_2 протягом п`яти днів з дня отримання копії цієї ухвали направити відповідачу – Одеській міській раді та залученій до участі в справі третій особі державному нотаріусу Київської державної нотаріальної контори Пінігіній Тетяні Миколаївні копію позовної заяви з додатками, а докази такого направлення надати суду. Підготовче судове засідання відкладено до 10 липня 2026 року о 12.00 годині.
04 червня 2026 року через систему «Електронний суд» від представника позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_7 надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів виконання позивачем вимог ухвали Київського районного суду м. Одеси від 01.06.2026 року.
23.06.2026 року через систему «Електронний суд» від Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі надійшли Пояснення по справі.
03.07.2026 року через систему «Електронний суд» від представника позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_7 надійшло клопотання про проведення підготовчого судового засідання за відсутності представника позивача.
Протокольною ухвалою суду від 10.07.2026 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті у судове засідання на 07.08.2026 року о 10.30 год. 
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.
Позивач –  ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, представник позивача – адвокат Клабуков Роман Володимирович 03.08.2026 року звернувся з заявою про розгляд справи за їх відсутності. 
Представник відповідача – Одеської міської ради у судове засідання не з`явився, сповіщений належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (частина одинадцята статті 272 ЦПК України). 
Згідно матеріалів справи, відповідач – Одеська міська рада має зареєстрований кабінет в системі «Електронний суд». Судові повістки про виклик у судові засідання були доставлені відповідачу в його електронний кабінет. 
Третя особа, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору – ОСОБА_1 та її представник – ОСОБА_6  у судовому засіданні не заперечували право позивача на спадкування після смерті батька, однак, заперечували проти задоволення позову, оскільки позивачем не визначено частку домоволодіння, на яку вона просить визнати право власності.
Третя особа, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору – державний нотаріус Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Пінігіна Тетяна Миколаївна у судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином. 
Суд, заслухавши пояснення третьої особи та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з такого.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_3 від 19.08.2022 року.
ОСОБА_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_4 від 27.07.2006 року.
Згідно копії Заповіту від 10.02.2021 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , усе своє майно заповів своїй доньці – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
12 жовтня 2022 року до Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса надійшла заява ОСОБА_2 , про прийняття спадщини за заповітом до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , яка зареєстрована в книзі обліку реєстрації спадкових справ за № 3022, на підставі якої була заведена с/с № 951/2022. 
При заведенні спадкової справи за даними Спадкового реєстру нотаріусом були сформовані наступні довідки: Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 12.10.2022 року, № інформаційної довідки 70292581; Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 12.10.2022 року, № інформаційної довідки: 70292718, згідно якої від імені померлого наявні заповіти: заповіт від 03.09.2020 року за реєстровим 495, посвідчений Нікітюк О.М., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу; заповіт від 10.02.2021 року за реєстровим 68, посвідчений Петковою Н.М., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу. 
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно з ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).
Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ч. 1 ст. 1296 ЦК України).
Оскільки спадкодавцем ОСОБА_3 було складено заповіт, спадкування здійснюється за заповітом. 
Згідно статті 1297 Цивільного Кодексу України, Розділу 2 Глави 10 п. п. 4.15, 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. 
Для видачі свідоцтва про право на спадщину, спадкоємцем будо надано документ, що посвідчує право власності на 1/2 (одну/другу) частку у праві приватної спільної часткової власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 на нерухоме майно, а саме: Дублікат договору купівлі-продажу, посвідченого Третьою одеською державною конторою 14.04.1970 р. №2-4208, дублікат, виданий державним нотаріусом Одеського державного нотаріального архіву 05.04.2021 року, зареєстрований в реєстрі за № 2-120. Реєстровий запис зроблено 21.04.1970 за реєстровим номером 14169 (231) у реєстровій книзі 133 на сторінці 86, дублікат якого, та довідку видану 09.01.2026 року Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради за №64817/04-04 де власника вказано – ОСОБА_8 . 
Згідно Свідоцтва про смерть спадкодавця Серія НОМЕР_3 , виданого Чорноморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 775 від 19.08.2022 року, померлого ОСОБА_3 вказано – ОСОБА_3 . 
Постановою державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Пінігіної Тетяни Миколаївни від 21.01.2026 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії – видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Однією із підстав у вчиненні нотаріальної дії було те, що документи містять розбіжності в імені спадкодавця: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . 
У позовній заяві представник позивача, зокрема, зазначає, що фактично вбачається неправильне написання перекладу імені «Евгений» з російської мови на українську мову, а саме замість « ОСОБА_9 » в договорі купівлі-продажу, посвідченого Третьою одеською державною конторою 14.04.1970р. №2 4208 неправильно перекладено та зазначено « ОСОБА_10 », але при видачі Дублікату цього договору 05.04.2021 року за № 2-120, державним нотаріусом зазначено правильний переклад імені, а саме « ОСОБА_9 ». Зазначає, що при оформленні Договору купівлі-продажу у 1970 році була допущена технічна помилка (русизм при написанні імені покупця українською мовою). Замість правильної правописної форми « ОСОБА_9 » що відповідає правилам української мови та паспортним даним спадкодавця, було вказано « ОСОБА_10 ». Вважає, що розбіжність є виключно наслідком неправильного транслітерування імені з російської на українську, що було поширеною практикою в органах нотаріату та інвентаризації в мови радянський період.
За приписами ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.
При цьому у заяві про встановлення такого юридичного факту обов`язково має бути зазначено з якою метою заявник має бажання встановити такий факт (пункт 1 частини першої статті 318 ЦПК України).
Системний аналіз ст. 315 та ст. 294 ЦПК України свідчить про те, що заява про встановлення факту родинних зв`язків може бути розглянута як в порядку окремого провадження, так і на загальних підставах в порядку позовного провадження.
Можливість здійснювати розгляд питання про встановлення фактів у позовному провадженні підтверджена позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 691/1237/20.
Справи про встановлення юридичних фактів, зокрема факту родинних відносин, можуть бути предметом розгляду суду за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети – ні.
Суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц та в постанові від 23 січня 2019 року у справі № 536/1039/17.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).
За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
При цьому, встановлення факту родинних відносин має юридичне значення, оскільки є необхідним для реалізації спадкових прав щодо майна, яке увійшло до складу спадщини. Однак, позовна заява не містить вимог про встановлення факту належності документу.
Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
З урахуванням наведеного правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання с прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні суспільні інтереси.
Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 року у справі №925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання оспорення.
Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного 05.06.2018 року у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої ОСОБА_11 , державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса 21.01.2026 року, номер інформаційної довідки 461165100, встановлено, що об`єкт нерухомого майна, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 має іншу технічну характеристику та розміри часток у праві власності.
Відповідно до витягу №5005602147321 від 08.12.2025 у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 12.08.2021 зареєстровано право власності ОСОБА_1 на житловий будинок літ. А загальною площею (кв.м): 62.1, житловою площею (кв.м): 20.8 за адресою: АДРЕСА_1 . Розмір частки: 1/1. Підстава для державної реєстрації: договір дарування, серія та номер: 10049, виданий: 16.08.2000, видавник: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. повідомлення, серія та номер: 198-П/вих, виданий: 13.07.2021, видавник: Юридичний департамент Одеської міської ради висновок щодо технічної можливості виділу, серія та номер: 18-09 1с/2019, виданий: 18.09.2019, видавник: ПП «УКРЕЛТРАНС». Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1936317551101, дата реєстрації права власності 12.08.2021 09:18:33. 
Тобто з будинку, що належав сусідам на праві спільної часткової власності, був виділений самостійний об`єкт нерухомого майна. 
Матеріали справи містять заяву від 16.09.2019 року про встановлення порядку землекористування. За наявної інформації земельна ділянка за кодом КВЗУ 007.01 призначена для малоповерхової забудови.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої ОСОБА_11 , державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса 21.01.2026 року, номер інформаційної довідки 461165100, встановлено, що об`єкт нерухомого майна, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 має іншу технічну характеристику та розміри часток у праві власності.
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Судом враховано, що відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 серпня 2024 року у справі № 522/3974/20, визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності є неналежним способом захисту з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству; обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Належним способом захисту порушеного права позивача у такому випадку є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування.
Отже, позивачем обрано належний спосіб захисту спадкових прав, однак, з клопотаннями щодо проведення експертизи щодо визначення технічних характеристик та розміру часток у праві власності представник позивача не звертався. Матеріали справи не містять належних доказів, які дозволяли б встановити технічні характеристикі та розміри часток у праві власності на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відмовляючи у задоволенні даного позову, суд також бере до уваги технічний паспорт від 02.01.2013 року (а.с.22-23), виданий на ім`я спадкодавця ОСОБА_3 , який містить вказівки на наявність самочинно збудованого майна, а саме: прибудова - літ. а-3, сараї - літ. Т, П, О. Зазначені будівлі не узгоджуються за складом та площами з майном, вказаним у правовстановчому документі спадкодавця - Договорі купівлі-продажу від 14.04.1970 року. 
Разом з тим, наданий позивачем технічний паспорт від 23.02.2026 року взагалі містить посилання на існування житлового будинку, сараю - літ. Г, вбиральні-душ - літ. Н, вбиральні - літ. Ш, навісу - літ. У, що свдчить про наявність самочинних будіель та розбіжності у правовстановчих документах. 
У зв`язку з цим позовні вимоги про визнання за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) права власності в порядку спадкування за заповітом від 10.02.2021 року після смерті батька ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на частину житлового будинку, що залишилася після виділу частки співвласника та складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 32,8 кв.м, у тому числі: житлова площа 18,9 кв.м. (житлова кімната 9,4 кв.м., житлова кімната 19,5 кв.м.) та допоміжна площа 13,9 кв.м. (кухня); господарських будівель та споруд: сарай літ. «Г»; вбиральна-душ літ. «Н»; вбиральня літ: «Ш»; навіс «У»; огорожа №1-5; мощення «І», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягають.
Щодо позовної вимоги про припинення права спільної часткової власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з фактичним виділом ОСОБА_1 своєї частки в окремий об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта 1936317551101), суд зазначає наступне.
Однією із засад цивільного судочинства є диспозитивність, змість якої полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Відповідач – це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила його суб`єктивні права, свободи чи інтереси. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Подібні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц, у постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року в справі № 226/817/19.
Згідно зі сталою практикою Верховного Суду, належними відповідачами у спадкових спорах є спадкоємці, які прийняли спадщину. За відсутності таких спадкоємців, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (постанови Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 2516/1356/12-ц (провадження № 61-28938св18), від 15 січня 2020 року у справі № 200/9984/16-ц (провадження № 61-11977св19), від 20 грудня 2021 року у справі № 502/1603/18 (провадження № 61-10329св21), від 24 травня 2023 року у справі № 291/559/21 (провадження № 61-4425св23) та інші).
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач визначив відповідачем щодо усіх позовних вимог Одеську міську раду.
Разом з тим, спір щодо припинення права спільної часткової власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , виник з ОСОБА_1 .
Отже, належним відповідачем щодо позовних вимог про припинення права спільної часткової власності на житловий будинок є ОСОБА_1 , а не Одеська міська рада.
Згідно з частинами першою-другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10 березня 2021 року в справі № 226/817/19, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
При цьому, суд враховує, що незалучення належного відповідача до участі у справі має наслідком неможливість вирішення судом питання про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог, які можуть бути вирішені за належного суб`єктного складу учасників справи, оскільки належний відповідач позбавлений можливості вчинення процесуальних дій, які передбачені законом, зокрема, подання відзиву на позовну заяву, зустрічного позову, заяви про застосування позовної давності тощо.
Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 травня 2023 року у справі № 711/1344/21 (провадження № 61-28св23).
З урахуванням викладеного, суд відмовляє у задоволенні позовних до Одеської міської ради про припинення права спільної часткової власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з фактичним виділом ОСОБА_1 своєї частки в окремий об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта 1936317551101), у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року ), постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі №465/3586/17, від 08.10.2020 у справі №712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року), Постанови КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі № 759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 року №161/4641/17, 20.10.2020 року у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 року у справі №585/2958/17, від 12.101.2020 року у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 року у справі №161/7515/15-ц.
Враховуючи наведене та характер даного рішення, суд вважає за можливе не наводити відповіді на кожен аргумент позивача. Більше того, наведення відповідних відповідей суд вважає неможливим з огляду на те, що такі відповіді, які не мають жодного значення для вирішення даної справи, можуть обмежити у встановленні певних обставин суд в межах вказаної справи.
Керуючись ст.ст. 16, 316, 328, 1216, 1217, 1223, 1258, 1259, 1268, 1297 ЦК України, ст. ст. 4, 12-13, 18, 48, 79-81, 141, 259, 263-265, 273, 294, 315, 354 ЦПК України, суд, –

ВИРІШИВ :

Позовну заяву ОСОБА_2 до Одеської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору – ОСОБА_1 та державний нотаріус Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Пінігіна Тетяна Миколаївна про визнання права власності на спадкове майно, – залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя          О. М. Куриленко