ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/767/26  Номер провадження 22-ц/814/2440/26 | Головуючий у 1-й інстанції Ткачук Ю.А.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2026 року | м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Триголова В.М.
суддів Дорош А.І., Лобова О.А.
секретар:Горбун К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Полтави від 06 березня 2026 року по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Добропільська міська військова адміністрація Покровського району Донецької області, Державний реєстратор прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації Полтавської області Потоцька Юлія Валентинівна, про встановлення факту, що має юридичне значення, -
В С Т А Н О В И В:
У березні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до Подільського районного суду м.Полтави з заявою в якій просить визнати факт того, що належна їй на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності від 10.09.1998 року, виданого Виконавчим комітетом Добропільської міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням від 10.09.1998 року № 304/4455 належить квартира АДРЕСА_1 , донецької області, та має загальну площу 36,2 кв.м, з них житлову – 18,2 м.кв.
Ухвалою Подільського районного суду міста Полтави від 06 березня 2026 року у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Добропільська міська військова адміністрація Покровського району Донецької області, Державний реєстратор прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації Полтавської області Потоцька Юлія Валентинівна, про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовлено.
Роз`яснено заявнику, що вона має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, про які вона вказала у заяві, шляхом подання позовної заяви у порядку позовного провадження на загальних підставах. Позовна заява має відповідати вимогам статей 175 - 177 ЦПК України.
Непогодившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржила заявник ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим, що ухвала прийнята з порушенням норм процесуального права.
Апелянт вказує, що має оригінал правовстановлюючого документа, про що суд першої інстанції сам зазначає в оскаржуваній ухвалі, та спору про право власності немає, а реєстратор не може внести в реєстр відповідні відомості, оскільки його інструкція передбачає наявність підстави для цього у вигляді рішення суду. Реєстратор не порушив право заявника , оскільки діяв відповідно своєї інструкції. Для виконання своєї роботи, реєстратору необхідна підстава у вигляді рішення суду (в даному випадку рішення про встановлення факту, не обов`язково для цього визнавати право, яке ніким не оспорюється).
Державним реєстратором установлено відсутність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та інформації щодо державної реєстрації права власності на вказану квартиру.
Відповідно до ч. 3 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10 вересня 1998 року, виданого Виконавчим комітетом Добропільської міської ради народних депутатів, квартира АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 на праві приватної власності. 
Свідоцтво видано відповідно до Розпорядження від 10.09.1998 року за № 304/4455. Згідно реєстраційного напису, право власності на вказане домоволодіння було зареєстровано за ОСОБА_1 Добропільським бюро технічної інвентаризації 21 вересня 1998 року, за реєстровим номером 8. 
Згідно технічного паспорту, вищевказана квартира складається з 1 кімнати житловою площею 18,2 кв.м. у тому числі: 1-а кімната 18,2 кв.м., вбудовано шафи 0,7 кв.м., кухні площею 8,0 кв.м., ванної кімнати площею 3,6 кв.м., коридору 4,8 кв.м., загальна площа квартири 36,2 кв.м. 
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
На даний час відсутня можливість надання відповідних документів з БТІ м. Добропілля Донецької області, оскільки дане БТІ, яке здійснювало реєстрацію права власності знаходиться на тимчасово окупованій території, що позбавляє реєстратора можливості отримати підтвердження інформації щодо реєстрації права власності на квартиру. Реєстратор Потоцька Юлія Валентинівна робила запит на інформацію до вказаного БТІ, але безрезультатно, про що вказано в її Рішенні про відмову в проведенні реєстраційних дій № 82975403 від 23.01.2026 року.
Зважаючи на викладене ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Подільського районного суду міста Полтави від 06 березня 2026 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що у березні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту володіння нерухомим майном на праві приватної власності.
Із змісту заяви вбачається, що у зв`язку із набуттям права власності на будинок до 2013 року реєстрацію права власності проведено лише у бюро технічної інвентаризації. Наведені відомості неможливо отримати з БТІ внаслідок тимчасової окупації м.Добропілля, ОСОБА_1 ставить питання про встановлення факту володіння вказаною нерухомістю на праві приватної власності.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких наведено в частині 1 статті 315 ЦПК України.
Частиною 4 статті 315 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження по справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений пі час розгляду справи, залишає заяву без розгляду.
Спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом.
Отже, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.
Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Враховуючи норми процесуального права, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети ні.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Постановою Пленуму Верховного суду України за №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Так, у порядку окремого провадження суд може вирішити спір про факт, про стан, але не спір про право цивільне, так як метою такого судового розгляду є лише встановлення наявності або відсутності самого факту, і факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження, повинен мати юридичне значення, і мати безспірний характер, оскільки якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд повинен залишити заяву без розгляду і роз`яснити заявнику право подачі позову на загальних підставах.
Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку, що зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається не визнання належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у неї відповідного документа. 
Доводи апеляційної скарги не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення питання щодо відмови у відкритті провадження у справі, тому, з огляду на положення статті 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Подільського районного суду міста Полтави від 06 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: В.М. Триголов 

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов