Справа № 161/4351/26 | Головуючий у 1 інстанції: Мазур Д. Г.
Провадження № 22-ц/802/948/26 | Доповідач: Федонюк  С. Ю.

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Луцьку цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Іннова-Нова» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 , поданою в його інтересах представником ОСОБА_2 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 травня 2026 року та на додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 червня 2026 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2026 року ТОВ «Іннова-Нова» звернулося до суду із зазначеним позовом, який обґрунтований тим, що 25 липня 2025 року між ТОВ «Іннова Фінанс» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання грошових коштів у кредит № 8754310725 в письмовій формі у вигляді електронного документа. Відповідно до умов кредитного договору позичальнику надано кредит в розмірі 21500 грн строком на 360 днів, а позичальник зобов`язався одержати та повернути кошти кредиту, сплатити комісію, проценти та виконати інші обов`язки, передбачені договором.
ТОВ «Іннова Фінанс» виконало взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши позичальнику кредит відповідно до умов укладеного договору.
У вересні 2025 року ТОВ «Іннова Фінанс» було перейменовано на ТОВ «Іннова-Нова».
Позивач вказував, що позичальник ОСОБА_1 порушив узяті на себе зобов`язання за кредитним договором, унаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором, яка станом на дату звернення до суду з позовом становила 57678,05 грн, з яких 21500 грн – заборгованість за тілом кредиту, 36178,05 грн – заборгованість за процентами.
Покликаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 у користь ТОВ «Іннова-Нова» заборгованість за кредитним договором у розмірі 57678,05 грн та сплачений судовий збір в розмірі 2662,40 грн.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 травня 2026 року у даній справі позов ТОВ «Іннова-Нова» задоволено.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Іннова-Нова» заборгованість за кредитним договором № 8754310725 від 25 липня 2025 року в сумі 57678 грн з яких: 21500 грн - прострочена заборгованість за кредитом; 36178,05 грн - прострочена заборгованість за нарахованими процентами.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Іннова-Нова» 2662,40 грн судового збору.
Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 червня 2026 року у даній справі ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Іннова-Нова» понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн.
Не погодившись із даними судовими рішеннями, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «Іннова-Нова» відмовити.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що при ухваленні рішення суд першої інстанції не взяв до уваги відсутність у справі доказів погодження умов кредитування та перерахунку грошових коштів за кредитним договором, законність нарахування відсотків, а також наявності у позивача права вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту та звернення до суду з позовом до закінчення строку кредитування. Вважає, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів, які підтверджували б факт підписання відповідачем кредитного договору та досягнення сторонами згоди щодо всіх його істотних умов саме в редакції, наданій позивачем до суду. Вказав, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не свідчить про наявність у нього заборгованості за кредитним договором перед позивачем. Зазначив, що умови кредитного договору, якими передбачено сплату комісійної винагороди за видачу кредиту є нікчемними, а вимоги про стягнення заборгованості за комісією не підлягають до задоволення. Окрім того вважає, що нарахування відсотків в розмірі більше 50 % тіла кредиту є незаконним та таким, що порушує вимоги чинного законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів».
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначає, що, на його думку, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до вимог частини 13 статті 7, частини 1 статті 368, частини 1 статті 369 ЦПК України ця справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження та без повідомлення учасників справи з огляду на ціну позову – 57678,05 грн.
Згідно з частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, врахувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції – без змін.
У відповідності до положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позов ТОВ «Іннова-Нова» про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 57678,05 грн, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконував своїх зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення тіла кредиту, відсотків за користування кредитом та комісії є обґрунтованими та підлягають до задоволення.
З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону й обставинам справи з огляду на наступне.
За матеріалами справи судом установлено, що 25 липня 2025 року між ТОВ «Іннова Фінанс» та ОСОБА_1 був укладений договір надання грошових коштів у кредит № 8754310725 у письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного та підписаного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених статтями 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» (одноразовий ідентифікатор - 6263).
Відповідно до умов кредитного договору позичальнику надано кредит у розмірі 21500 грн строком на 360 днів. Стандартна процентна ставка в день застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 2.5 договору та становить: 1 % за кожен день користування кредитом, яка застосовується протягом перших 180 календарних днів з дати укладення договору. В цей період можливе використання позичальником права користування кредитом за зниженою процентною ставкою - 0,87 % за кожен день користування кредитом, яка застосовується у період, починаючи зі 181 календарного дня з дати укладення цього договору і до закінчення строку дії договору або до дати фактичного повернення всієї суми кредиту (до тієї із дат, яка настане раніше) (пункт 2.6.1 договору). Знижена процентна ставка - 0,7 % в день та застосовується, якщо позичальник 24 серпня 2025 року сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів. Позичальник, як учасник програми лояльності, отримає від товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити позичальник за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати, буде перераховано за зниженою процентною ставкою. У випадку невиконання позичальником умов для отримання індивідуальної знижки від товариства, користування кредитом позичальника здійснюється за стандартною процентною ставкою на звичайних (стандартних) умовах, що передбачені договором та доступні для інших позичальників, які не мають окремих індивідуальних знижок стандартної процентної ставки (пункт 2.6.2 договору). 
Комісія за надання кредиту становить 15 % від суми наданого кредиту та нараховується на суму виданого за договором кредиту у день надання кредиту (пункт 2.7 договору). 
Кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок позичальника, включаючи використання реквізитів платіжної картки: НОМЕР_1 (пункт 3.1 договору) (а. с. 8-19).
Також судом установлено, що позичальником був підписаний паспорт споживчого кредиту (одноразовий ідентифікатор - 9258) (а. с. 23-25). Отже, позичальник був поінформований перед укладенням договору про його умови.
У листі АТ «ПУМБ» від 07 квітня 2026 року за вихідним № КНО-07.8.5/5642 зазначено, що в банку на ім`я ОСОБА_1 була випущена банківська картка НОМЕР_2 до рахунку № НОМЕР_3 у гривні. В результаті аналізу операцій, здійснених по зазначеній карті за 25 липня 2025 року, була виявлена операція з надходження грошових коштів у сумі 21500 грн через сервіс іншого банку (а. с. 51).
Таким чином, судом установлено, що свої зобов`язання за кредитним договором ТОВ «Іннова Фінанс» виконало та 25 липня 2025 року через ТОВ «Фінансова компанія «Контрактовий дім» перерахувало грошові кошти у розмірі 21500 грн на картку позичальника ОСОБА_1 № НОМЕР_4 за допомогою системи iPay.ua, номер транзакції - 164612815, що підтверджується довідкою ТОВ «Фінансова компанія «Контрактовий дім» від 19 січня 2026 року за вихідним № 19427 (а. с. 22).
У вересні 2025 року ТОВ «Іннова Фінанс» було перейменовано на ТОВ «Іннова-Нова».
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором заборгованість позичальника ОСОБА_1 за кредитом становить 57678,05 грн, з яких: 21500 грн – заборгованість за тілом кредиту; 36178,05 грн – заборгованість за процентами; проценти за кредитом нараховані за період з 25 липня 2025 року по 11 лютого 2026 року (а. с. 28-32).
З розрахунку видно, що відповідачем 28 серпня 2025 року було сплачено 9675 грн боргу – 6450 грн – процентів та 3225 грн – комісії (а. с. 28).
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». 
Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини 1 статті 3 Закону).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).
Згідно з частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилами частини 8 статті 11 Закону у разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Згідно з частинами 1, 3 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Судом установлено, що договір надання грошових коштів у кредит № 8754310725 від 25 липня 2025 року укладено в електронній формі, що відповідає положенням статті 207 ЦК України, із застосуванням норм Закону України «Про електронну комерцію», та підписаний сторонами, відповідно до вимог статті 12 вказаного Закону.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 заперечує щодо здійснення позивачем перерахунку грошових коштів, покликаючись на те, що позивачем не доведено факту перерахування йому суми кредитних коштів.
Відповідно до пункту 3.1 договору кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок позичальника, уключаючи використання реквізитів платіжної картки: НОМЕР_1 .
Саме такий номер картки для зарахування коштів зазначено позичальником у спірному кредитному договорі.
Копією довідки ТОВ «Фінансова компанія «Контрактовий дім» від 19 січня 2026 року за вихідним № 19427 підтверджується перерахування 25 липня 2025 року о 16.19 год. 21500 грн на номер картки НОМЕР_4 , номер транзакції в системі iPay.ua – НОМЕР_5 (а. с. 22).
Окрім того, підтверджується перерахування коштів первісним кредитором на рахунок відповідача листом АТ «ПУМБ» від 07 квітня 2026 року за вихідним № КНО-07.8.5/5642, випискою по рахунку № НОМЕР_3 у гривні за період з 25 липня 2025 року по 26 липня 2025 року та звітом по транзакціях з використанням/без використання БПК, що були випущені до рахунку № НОМЕР_3 у гривні за період з 25 липня 2025 року по 26 липня 2025 року (а. с. 51-53).
Доказів того, що банківська карта із зазначеним номером НОМЕР_4 , не належить відповідачу, що кошти не надходили на цю банківську карту, сторона відповідача суду не надала, отже не спростувала подані позивачем докази.
Разом з тим, ОСОБА_1 не спростовано факт надання ним кредитору усіх своїх особистих ідентифікуючих даних, зокрема РНОКПП, паспортних даних, номеру його платіжної картки, реквізитів належного електронного платіжного засобу для надання коштів, номеру мобільного телефону, без надання яких і відповідного підтвердження, ознайомлення з відповідними умовами та правилами отримання та повернення кредитних коштів, відповідний кредит не міг бути наданий.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено факт укладення спірного договору та перерахування суми кредитних коштів відповідачу не знайшли своє підтвердження, тому судом апеляційної інстанції відхиляються. 
При цьому, колегія суддів дійшла висновку, що судом правильно встановлено, що позичальник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором.
Позивач стверджував на підставі поданого ним розрахунку заборгованості за кредитним договором, що заборгованість позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором становить 57678,05 грн, з яких: 21500 грн – заборгованість за тілом кредиту; 36178,05 грн – заборгованість за процентами. Проценти за кредитом нараховані за період з 25 липня 2025 року по 11 лютого 2026 року (а. с. 28-32).
Будь-яких доказів на спростування проведеного позивачем розрахунку заборгованості за кредитом сторона відповідача суду не надала, хоча відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.
Окрім того, із розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач здійснив 28 серпня 2025 року погашення кредитного зобов`язання в сумі 9675,00 грн, що свідчить про те, що відповідач визнав наявність зобов`язань перед позивачем.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача в користь позивача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 21500 грн та процентів в сумі 36178,05 грн, передбачених умовами договору, а всього 57678,05 грн.
Враховуючи викладене, а також доведеність невиконання відповідачем свого зобов`язання щодо сплати заборгованості за кредитним договором, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про задоволення вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Іннова- Нова» заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 57678,05 грн.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що умови кредитного договору, якими передбачено сплату комісійної винагороди за видачу кредиту, є нікчемними, оскільки пунктом 2.7 укладеного кредитного договору № 8754310725 від 25 липня 2025 року передбачено сплату позичальником комісії за надання кредиту 15 % від суми наданого кредиту, яка нараховується одноразово на суму виданого за договором кредиту в день надання кредиту.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом включають проценти, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця і кредитного посередника, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту.
Частина друга статті 8 цього Закону передбачає, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням та поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит, що розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування», також підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Тому суд дійшов висновку, що Закон України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачає право банку або іншої фінансової установи встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту, а відповідна умова договору не є нікчемною.
Такий підхід узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 20 вересня 2024 року у справі № 331/2974/23 та Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
В апеляційній скарзі відповідач зазначив, що відповідно до п. 2.5 кредитного договору строк надання кредиту становить 360 днів, тобто кредит має бути повернутий до 19 липня 2026 року, у зв`язку з чим вважає, що позивач безпідставно достроково звернувся в суд з позовом про стягнення заборгованості до закінчення строку кредитування.
Колегія суддів не погоджується з даними доводами апеляційної скарги з огляду на наступне.
У пункті 5.1.11 кредитного договору зазначено, що товариство має право вимагати дострокового повернення кредиту, строк сплати якого ще не настав, у повному обсязі у порядку та випадках, передбачених в п. 6.4 договору.
Відповідно до пункту 6.4 договору у разі затримання позичальником сплати частини кредиту та/або комісії за надання кредиту (якщо умовами договору передбачено сплату комісії за надання кредиту) та/або процентів за користування кредитом, щонайменше на один календарний місяць, товариство має право вимагати повернення кредиту (в тому числі і всіх платежів, передбачених даним договором), строк виплати якого ще не настав, у повному обсязі.
Оскільки відповідач порушив умови укладеного кредитного договору та здійснив затримку сплати кредиту більше як на один календарний місяць позивач правомірно звернувся в суд з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором достроково.
Разом з тим, покликання відповідача в апеляційній скарзі про те, що нарахування відсотків більше як 50 % тіла кредиту є незаконними, колегією суддів до уваги не беруться, оскільки умови кредитного договору в частині нарахування відсотків відповідачем у встановленому порядку не визнавались нікчемними. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду не знайшли свого підтвердження, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, вимогам чинного законодавства та повністю спростовують наведені в апеляційній скарзі доводи. Суд першої інстанції надав правильну оцінку обставинам справи в межах заявлених вимог позовної заяви.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частини 3, 4 статті 137 ЦПК України).
Згідно із частиною 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку, така заява залишається без розгляду.
Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
У своїй заяві про ухвалення додаткового рішення представник позивача просив суд стягнути з відповідача в користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.
На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу подано суду договір № 06-05/2025 про надання правничої допомоги від 06 травня 2025 року, акт № 3302907513 приймання-передачі наданих послуг до договору № 06-05/2025 про надання правничої допомоги від 06 травня 2025 року, заявку № 3302907513 про надання послуг від 28 січня 2026 року, платіжну інструкцію № 16 від 13 травня 2026 року на суму 5000 грн.
Зменшуючи розмір витрат на правову допомогу до 4000 грн, суд першої інстанції правильно врахував критерії реальності адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і не впливають на правильність основного та додаткового рішень суду в даній справі.
За змістом частин 4 та 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою ухвалення постанови у цій справі є 02 вересня 2026 року - дата складення повного судового рішення.
Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , подану в його інтересах представником Шелудько Оксаною Олександрівною, залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 травня 2026 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 червня 2026 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді