Справа № 522/28334/25-Е
Провадження 2 /522/2414/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАІНИ

11 вересня 2026 року        м. Одеса 
Приморський районний суд м. Одеси, у складі:
головуючого - судді Науменко А.В.,
за участю секретаря судового засідання – Зелінська К.Ю..,
розглянувши позовну заяву в порядку спрощеного позовного провадження за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси про стягнення матеріальної та моральної шкоди. 
Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що постановою Приморського районного суду м. Одеси від 05.12.2025 року по справі № 522/23092/25 ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст. 173 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді громадських робіт на строк 40 (сорок) годин. Відносно ОСОБА_3 як ще одного відповідача наявні звернення позивача до правоохоронних органів, без наявності будь-яких фактів вчинення останньою правопорушення.
Ухвалою від 13.01.2026 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження.
У судове засідання з`явився представник відповідача, заперечував проти задоволення позову. Позивач про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, у судове засідання не з`явився. До суду надана заява про розгляд справи за їх відсутністю. 
Розглянувши матеріали справи суд прийшов до наступних висновків. 
Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 462348 ОСОБА_2 22.09.2025 року близько 02 год 50 хв в м. Одеса по вул. Розумовського, 22 у дворі будинку пошкодила автомобіль марки «Audi», д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіль марки «Toyota Corolla», д.н.з. НОМЕР_2 , чим вчинила хуліганські дії за що відповідальність передбачена ст. 173 КУпАП, про що було винесено постанову Приморського районного суду м. Одеси від 05.12.2025 року по справі №522/23092/25. Саме автомобіль «Audi», д.н.з. НОМЕР_1 належав ОСОБА_1 .
ОСОБА_2 на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 05.12.2025 року по справі №522/23092/25 було подано апеляційну скаргу.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції було допитано свідків, досліджено наявні в матеріалах справи докази, а саме відеозаписи та інші наявні в матеріалах справи докази.
30.06.2026 року по справі №522/23092/25 постановою Одеського апеляційного суду постанову Приморського районного суду м. Одеси від 05.12.2025 року було скасовано, провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП закрити на підставі п.1ч.1 ст.247 КУпАП.
Також у постанові Одеського апеляційного суду від 30.06.2026 року зазначено, що відомостей щодо складання відносно ОСОБА_3 відповідного протоколу за вищевказані дії в матеріалах справи не містяться. 
Суд встановлює, що по справі єдиним доказом можливості стягнення завданої шкоди з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 являлась саме постанова Приморського районного суду м. Одеси від 05.12.2025 року, яка скасована 30.06.2026 року Одеським апеляційним судом. Та як уже зазначалось вище, відносно ОСОБА_3 відсутні будь-які докази вчинення нею будь-якого правопорушення щодо майна ОСОБА_1 , які б могли призвести до стягнення з неї матеріальної та моральної шкоди. 
Відповідно до частин першої та другої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю фізичній або юридичній особі, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Суд зазначає, що для покладення відповідальності за ст. 1166 ЦК України необхідним є встановлення сукупності таких умов: наявність шкоди, протиправність поведінки особи, причинно-наслідковий зв`язок між такою поведінкою та шкодою, а також вина особи, яка її завдала. При цьому відсутність хоча б одного із зазначених елементів виключає можливість покладення цивільно-правової відповідальності на особу.
За змістом положень ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.
У ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
Положеннями ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як вбачається з матеріалів справи, докази вчинення правопорушень зі сторони відповідачів – ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , які б могли призвести до стягнення матеріальної та моральної шкоди на користь ОСОБА_1 , позивачем не подані.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для покладення на відповідачів обов`язку з відшкодування матеріальної та моральної шкоди, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Надаючи оцінку кожному окремому доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» № 303-A, пункт 29).
На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 13, 76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 268,272,273 ЦПК України, статтею 1166 Цивільного кодексу України, суд
У Х В А Л И В:
У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя          А.В. Науменко

11.09.26