Справа № 216/1378/22
Провадження № 2/216/109/26
РІШЕННЯ
іменем України

09 липня 2026 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Стартановича Д.В.,
за участю секретаря судового засідання Клименко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 приміщення суду у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСМЕХБУД-2015», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовував тим, що він є власником транспортного засобу марки BMW, моделі 535, 2016 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 . 01.04.2022 за місцем перебування позивача троє невстановлених осіб, погрожуючи фізичною розправою, заволоділи його транспортним засобом, а також ключами від автомобіля та свідоцтвом про реєстрацію. В подальшому дані особи примусово супроводили позивача до приватного нотаріуса, якому він надав копію паспорта та під тиском здійснив підписання довіреності №552, відповідно до якої уповноважив невідомих йому осіб на експлуатацію та розпорядження своїм транспортним засобом. 03.04.2022 позивач здійснив відміну вказаної довіреності. Розуміючи, що особи, які заволоділи транспортним засобом, будуть намагатися легалізувати свої протиправні дії, позивач здійснював моніторинг веб-сайтів «OLX» та «Auto.Ria», та знайшов оголошення, відповідно до якого належний йому автомобіль перебував в м. Мукачево Закарпатської області. Переконавшись в тому, що на продаж виставлено саме його автомобіль, 04.04.2022 позивач звернувся до органів Національної поліції України. Крім того, 05.04.2022 позивач звернувся до ВП №1 Мукачівського РУП ГУНП в Закарпатській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, в якій повідомив вищевикладені обставини. 19.04.2022 за вказаною заявою про вчинення кримінального правопорушення та на виконання ухвали слідчого судді до ЄРДР внесено запис про початок досудового розслідування в кримінальному провадженні №12022078120000100. Також, позивачу стало відомо, що між ТОВ «ТРАНСМЕХБУД-2015», діючи від імені позивача на підставі договору комісії №7221/22/018687 від 29.03.2022, з боку продавця, та ОСОБА_2 , з боку покупця, було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №7221/22/018687 від 30.03.2022, відповідно до якого було відчужено автомобіль на користь покупця. Про існування вказаного договору він не знав, оскільки договору комісії від 29.03.2022 чи інших документів за участі ТОВ «ТРАНСМЕХБУД-2015» не підписував, ніколи не ознайомлювався та не узгоджував істотні умови договори купівлі-продажу транспортного засобу. Перереєстрацію автомобіля на покупця до теперішнього часу не здійснено, оскільки тимчасово припинено внесення інформації до реєстру за місцезнаходженням торговельних приміщень суб`єктами господарювання внаслідок введення воєнного стану в Україні. За таких обставин, оскільки договір купівлі-продажу від 30.03.2022 суперечить волевиявленню позивача, порушує його майнові права, він просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу №7221/22/018687 від 30.03.2022, укладений між ТОВ «ТРАНСМЕХБУД-2015» та ОСОБА_2 щодо транспортного засобу марки BMW, моделі 535, 2016 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , та стягнути з відповідача судові витрати. 12.05.2022 та 20.07.2022 первісну позовну заяву було уточнено та змінено її обґрунтування, зокрема зазначено, що 29.03.2022 він зустрівся зі своїм знайомим ОСОБА_3 біля кав`ярні «Кафе SV», де до нього підійшли двоє знайомих йому осіб: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які відвели позивача до його транспортного засобу, відібрали мобільний телефон, ключі та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, при цьому наказали сісти в автомобіль на пасажирське сидіння. Знаходячись в транспортному засобі, ОСОБА_6 запитав в ОСОБА_1 про наявність при собі паспорту громадянина України, на що ОСОБА_1 повідомив, що паспорт знаходиться вдома. Почувши відповідь, ОСОБА_6 повернув ОСОБА_1 його мобільний телефон та наказав подзвонити його дружині, та повідомити їй про те, що б вона віддала його паспорт раніше знайомому на ОСОБА_2 , що ОСОБА_1 і зробив. Після чого ОСОБА_6 та ОСОБА_5 висадили позивача із його автомобіля, а самі поїхали у невідомому мені напрямку. 30.03.2022 до ОСОБА_1 зателефонував ОСОБА_6 та повідомив, що останньому необхідно вийти з дому та підійти до його транспортного засобу марки Skoda моделі Kodiaq. Підійшовши до автомобіля вказаної особи, ОСОБА_6 наказав останньому сісти на пасажирське сидіння, що ОСОБА_1 виконав, та вони спільно поїхали в невідомому напрямку у м. Кривому Розі. Приїхавши до авто-площадки, що розміщується на мікрорайоні АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 повідомив останньому про необхідність оформлення деяких документів. Зайшовши разом в приміщення будівлі малої архітектурної форми у вигляді кіоску, що окремо розташувалось біля авто-площадки із назвою «AvtoMar», на них вже в приміщенні чекала раніше ОСОБА_1 не відома особа чоловічої статі, крім неї в приміщенні нікого не було. ОСОБА_6 привітався із вказаною особою та діставши із власної кишені паспорт громадянина України виданого на ім?я ОСОБА_1 , передав його вказаному чоловіку, в свою чергу, вказана особа здійснила ксерокопіювання паспорту та ідентифікаційного коду після чого повернула паспорт і повідомила ОСОБА_1 про необхідність здійснення напису «копія вірна» та поруч свого підпису. Під тиском ОСОБА_7 та повного нерозуміння ситуації, ОСОБА_1 здійснив дії, що запропонувала вказана особа, крім того дана особа здійснила роздруківку підготовленого документу і для чогось надала ОСОБА_1 , а останній в свою чергу його сфотографував на мобільний телефон. Після чого ОСОБА_6 із вказаною особою розмовляли про підготовку якихось документів, які будуть зроблені пізніше. По закінченню всіх дій, особа ОСОБА_6 відвіз ОСОБА_1 до дому, в автомобілі останній запитав у ОСОБА_7 з приводу того де на даний час перебуває відібраний транспортний засіб і як ОСОБА_1 його може забрати, на що останній повідомив все буде добре і ОСОБА_1 повернуть автомобіль. 01.04.2022 позивачу зателефонував ОСОБА_5 та повідомив про необхідність зустрічі з ним з приводу його транспортного засобу. Під впливом психологічного тиску і погрози фізичного насильства останній відвіз позивача до приватного нотаріуса. На усну вказівку ОСОБА_8 останній передав даному приватному нотаріусу свої документи: паспорт громадянина України та ідентифікаційний код. Потім позивачу надали на підпис нотаріально посвідчену приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дацком В.Я. за реєстровим №552 довіреність, на розпорядження транспортним засобом раніше йому не відомими фізичними особами: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , яку позивач під тиском підписав. Перебуваючи в стані психологічного впливу та переживаючи за своє життя і здоров`я, ОСОБА_1 не став повідомляти про події, що відбувались протягом декількох останніх днів до відповідного правоохоронного органу, так як вважав, що йому повернуть автомобіль. У ході пошуку по сторінкам інтернету, зокрема сайту «Auto.Ria» позивач знайшов оголошення з даними його транспортного засобу, де було зазначено місце продажу - м. Мукачево, Закарпатська обл. Розуміючи зміст виданої ним нотаріальної довіреності, він 03.04.2022 прийняв рішення щодо скасування нотаріальної довіреності №552 зареєстрованої приватним нотаріусом Дацко В.Я. та звернувся до нотаріуса Ужва Т.М. для складання заяви №378. Всі наступні обставини справи описані в первісній позовні заяві.
Позивач у судове засідання не з`явився. Представник позивача – адвокат Охримович Л.С. у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримала, наполягала на їх задоволенні.
Відповідач у судове засідання не з`явився. Представник відповідача – адвокат Максимов Р.І. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви та надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що ОСОБА_1 є власником спірного транспортного засобу, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та довідкою сервісного центру, проте за договором №7221/22/018687 від 29.03.2022 позивач реалізував свій транспортний засіб комісіонеру ТОВ «ТРАНСМЕХБУД-2015», який за договором купівлі-продажу від 30.03.2022 реалізував його відповідачу. Таким чином ОСОБА_2 став власником спірного транспортного засобу, однак не зміг зареєструвати своє право в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, у зв`язку з тим, що постановою КМУ від 04.03.2022 №190 тимчасово припинено внесення інформації до електронного реєстру за місцезнаходженням торговельних приміщень суб`єктами господарювання про здійснення продажу транспортних засобів. Таким чином, з 30.03.2022 відповідач є добросовісним набувачем автомобіля. Крім того, позивач не ставить питання щодо недійсності договору комісії за яким він відчужив свій транспортний засіб, що, на думку представника відповідача, свідчить про те, що всі дії здійснюються ОСОБА_1 з метою штучного створення спору задля привласнення грошових коштів відповідача, сплачені ним за договором купівлі-продажу автомобіля.
Представник товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСМЕХБУД-2015» у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив.
Суд, вислухавши учасників процесу, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. 
Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів міститься у статті 16 ЦК України.
Особа, права якої порушено може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, визначеним законом або договором. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини або інші способи захисту, що дозволяють відновити порушене право.
Так, судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу транспортного засобу №7221/22/018687 від 30.03.2022 (том 1, а.с. 25) суб`єкт господарювання, що здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу та перебуває на обліку в ГСЦ МВС за реєстраційним №7221 від 20.05.2015, ТОВ «ТРАНСМЕХБУД-2015» (Продавець), який є комісіонером та діє у відповідності до п. 8 Постанови КМУ №1388 від 07.09.1998 та на підставі укладеного з власником транспортного засобу договору комісії №7221/22/018687 від 29.03.2022, в особі відповідального ОСОБА_13 , уповноваженого наказом, з однієї сторони, та ОСОБА_2 (Покупець), з другої сторони, уклали цей договір про передачу у власність покупця транспортного засобу марки BMW, моделі 535, 2016 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , за оплатою в сумі 751858,00 грн.
З листа Головного сервісного центру МВС від 15.04.2022 №31/338аз/вс (том 1 а.с. 207) вбачається, що згідно з інформацією, яка міститься в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів транспортний засіб марки BMW, моделі 535, 2016 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_1 .
Таким чином, відповідач ОСОБА_2 став власником спірного транспортного засобу, однак не зміг зареєструвати своє право в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, у зв`язку з тим, що постановою КМУ від 04.03.2022 №190 тимчасово припинено внесення інформації до електронного реєстру за місцезнаходженням торговельних приміщень суб`єктами господарювання про здійснення продажу транспортних засобів.
Позивач, обґрунтовуючи недійсність вказаного правочину, посилався на те, що він суперечить внутрішній волі та волевиявленню позивача, порушує його майнові права, про факт укладення оспорюваного договору позивачу стало відомо лише після вищевикладених подій незаконного заволодіння його транспортним засобом, які мали місце 01 квітня 2022 року, а договір комісії №7221/22/018687 від 29 березня 2022 року чи будь-які інші документи за участі ТОВ «Трансмехбуд-2015» він не підписував.
Також встановлено, що Відділенням поліції №4 Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області перебувають матеріали досудового провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12022078120000100 від 19.04.2022 за заявою ОСОБА_1 про те, що невстановлена особа, шляхом довіри, заволоділа його транспортним засобом, а саме: автомобілем марки BMW, моделі 535, 2016 року випуску, зеленого кольору, номер шасі (кузову) НОМЕР_1 .
Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Відповідно до статті 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.
Згідно з частиною третьою статті 1012 ЦК України істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов`язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну.
У постанові Верховного Суду 10 червня 2021 року в справі № 910/7223/18 міститься висновок про те, «що договір комісії відноситься до числа договорів про надання нематеріальних посередницьких послуг, головним чином при здійсненні торгових операцій. Сутність договору комісії полягає в тому, що одна сторона (комітент) уповноважує іншу сторону (комісіонера) вчинити один або кілька правочинів від імені останнього і за власний (комітента) рахунок. Отже, законом чітко визначено таку особливість договорів комісії, як зобов`язання комісіонера вчинити правочин за рахунок саме комітента».
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Воля - це суб`єктивний елемент правочину, бажання його вчинити. Вона формується під впливом різних обставин, найважливіші з який визначаються матеріальними і духовними потребами. Люди усвідомлюють виниклі в них потреби і прагнуть їх задовольнити, прибігаючи до засобів, у тому числі і до правочинів.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд має з`ясувати наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України  якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Тлумачення змісту статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України (див. постанови Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 205/4829/17 (провадження № 61-15347св19), від 01 лютого 2023 року у справі № 755/17313/17 (провадження № 61-20436св21), від 18 жовтня 2023 року у справі № 450/2150/13-ц (провадження № 61-9199св23)).
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.
Слід зауважити, що Верховний Суд під час касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
У даному випадку, суд вважає за необхідне зазначити, що у первісній позовній заяві ОСОБА_1 посилався на заволодіння його транспортним засобом, а також ключами від автомобіля та свідоцтвом про реєстрацію, 01.04.2022 невідомими особами. Але, в уточненій позовній заяві він вказує дату заволодіння його автомобілем 29.03.2022 знайомими йому особами. На теперішній час відомостей про завершення досудового провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12022078120000100 від 19.04.2022 за заявою ОСОБА_1 до суду не надано.
Разом з цим, позивач не надає та не оскаржує договір комісії №7221/22/018687 від 29.03.2022, між тим, саме на підставі вказаного договору був укладений спірний договір купівлі-продажу транспортного засобу. Клопотань про призначення судової почеркознавчої експертизи, з метою встановлення справжності чи підробки підпису в договорі комісії від позивача також не надходило. Також, до суду не надходило клопотань про допит в якості свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .
Щодо нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дацком В.Я. за реєстровим №552 довіреності на розпорядження транспортним засобом фізичними особами: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , суд оцінки не надає, оскільки остання була складена 01.04.2022, тобто після укладення спірного договору, та 03.04.2022 була скасована за заявою позивача.
За таких обставин, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність достатніх підстав для визнання правочину недійсним, у зв`язку з чим, позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Крім того, згідно з ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 31.07.2024 (том 2 а.с. 130-136) заборонено будь-яким особам укладати будь-які угоди стосовно транспортного засобу марки BMW, моделі 535, 2016 року випуску, номер шасі (кузову) НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснювати його відчуження, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, направлену на зміну власника цього автомобіля.
Оскільки, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовної заяви необхідно відмовити, заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.
Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі наявних у справі матеріалів, а також розподіл судових витрат між сторонами, правове регулювання якого міститься в положеннях ст.ст. 141, 142 ЦПК України.
За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Виходячи з положень ч. 2 ст. 137, п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні позовної заяви відмовлено, суд приходить до висновку, що відповідні судові витрати повинні бути покладені на позивача. 
Керуючись ст.ст. 202, 203, 205, 215, 230, 626, 627, 1011, 1012 ЦК України, ст.ст. 5-8, 12-19, 23, 76, 77, 81, 89, 131, 136, 141, 158, 258-259, 263, 265, 268, 354-355 ЦПК України, суд –

ухвалив:
Відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСМЕХБУД-2015», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу.
Скасувати заборону будь-яким особам укладати будь-які угоди стосовно транспортного засобу марки BMW, моделі 535, 2016 року випуску, номер шасі (кузову) НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснювати його відчуження, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, направлену на зміну власника цього автомобіля, накладену відповідно до постанови Дніпровського апеляційного суду від 31.07.2024.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
-позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання (знаходження): АДРЕСА_2 ;
-відповідач: товариство з обмеженою відповідальністю «ТРАНСМЕХБУД-2015», ЄРДПОУ:39556154, місце реєстрації: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Старовокзальна, буд. 56;
-відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: не відомий, місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Суддя        Д.В.СТАРТАНОВИЧ