ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" липня 2026 р. Справа№ 927/426/25(740/7324/25)
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Козир Т.П.
суддів: Пантелієнка В.О. 
Доманської М.Л. 

за участі секретаря Вага В.В.
та за участю представників сторін:
від позивача: не з`явився;
від відповідача: не з`явився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Господарського суду Чернігівської області від 20.04.2026 
у справі №927/426/25(740/7324/25) (суддя М.В. Фесюра)
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Мілоан",
до ОСОБА_1 , 
про стягнення 28 125 грн 

у межах справи №927/426/25 
за заявою боржника ОСОБА_1 , 
про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи,

УСТАНОВИВ:
У грудні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Мілоан" (далі - позивач) звернулось у Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення 28125,00 грн, у тому числі: 25000,00 грн заборгованості за кредитом та 3150,00 грн заборгованості по комісії за видачу кредиту. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.12.2024 між сторонами був укладений Договір про споживчий кредит №2469920 шляхом обміну електронними повідомленнями та прийманням (акцепту), на виконання якого позивач надав відповідачці кредит в розмірі 25000,00 грн, однак у встановлений строк до 12.11.2025 кредит не був повернутий. Також вказав, що позивачем понесено 7100,00 грн витрат на правничу (правову) допомогу. 
Відповідачка відзив на позов не подала, натомість подала заяву про закриття провадження у справі, посилаючись на те, що ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 14.05.2025 у справі №927/426/25 відкрито провадження у справі про її неплатоспроможність. 

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10.02.26 цивільну справу №740/7324/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мілоан" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором передано до Господарського суду Чернігівської області на підставі ч.3 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, оскільки на розгляді у господарському суді перебуває справа №927/426/25 за заявою ОСОБА_1 про неплатоспроможність. 
Ухвали Господарського суду Чернігівської області від 10.03.26 справу №740/7324/25 прийнято до розгляду у позовному провадженні в межах справи №927/426/25 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 , присвоєно номер №927/426/25 (740/7324/25), визначено розглядати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, сторонам надано строк для подання відзиву на позовну заяву та відповіді на відзив.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 20 квітня 2026 року позов задоволено.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мілоан" 25000 грн основного боргу, 3125 грн заборгованості за комісією, 2422,40 грн судових витрат зі сплати судового збору та 7100,00грн судових витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, оскільки не враховано спеціальний правовий режим неплатоспроможності та принцип концентрації вимог кредиторів; даний спір не може розглядатися як окремий позов про стягнення заборгованості поза межами спеціальної процедури, встановленої Кодексом України з процедур банкрутства; судом та позивачем порушено принцип конкурсності та рівності кредиторів; позивач не набув статусу конкурсного кредитора у справі про неплатоспроможність; рішення ухвалене фактично виключно на підставі тверджень позивача без належної перевірки обставин укладення договору позики, отримання грошових коштів, належності електронного підпису відповідачу та без належної оцінки поданих електронних доказів; також у справі відсутні належні та допустимі доказів фактичного отримання грошових коштів; суд не здійснив належної перевірки допустимості, належності та достовірності електронних доказів, поданих позивачем; суд першої інстанції безпідставно погодився із вимогами позивача щодо стягнення з відповідача 3 125 грн комісії за надання позики; суд першої інстанції безпідставно поклав на відповідача обов`язок відшкодувати 7 100 грн витрат на професійну правничу допомогу.

06.07.2026 від відповідачки надійшло клопотання про зміну обставин, у якій вона вказала, що постановою Господарського суду Чернігівської області від 10.06.2026 у справі №927/426/25 її визнано банкрутом та введено процедуру погашення боргів строком на дванадцять місяців. 

Учасники справи належним чином повідомлялись про розгляд апеляційної скарги в порядку, визначеному статтями 6, 120, 242 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), шляхом направлення ухвал суду за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, що підтверджується довідками про доставку електронного документа до електронних кабінетів сторін.
Оскільки явка сторін у судове засідання не була визнана обов`язковою, суд, на підставі ч.12 ст. 270 ГПК України, ухвалив здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників сторін.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Мілоан" внесене до реєстру фінансових установ 13.03.2024 року, що підтверджується Витягом із Державного реєстру Національного банку України.
02.12.2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Мілоан", як Позикодавцем, та ОСОБА_1 , як Позичальник, було укладено Договір про споживчий кредит №5469920 (далі - Кредитний договір), шляхом обміну електронними повідомленнями та приймання (акцепту) умов, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України "Про електронну комерцію".
Відповідно до п.п. 1.1. п. 1 Кредитного договору, Кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим Договором, на строк визначений п. 1.3. Договору надати Позичальнику грошові кошти у сумі визначеній у п.1.2. Договору у кредит (далі - кредит), а Позичальник зобов`язується повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) відповідно до Графіку платежів та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором. Кредит надається з метою задоволення потреб Позичальника не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника. Типом кредиту є кредит.
Відповідно до п.1.2.-1.4. Договору кредиту, сума (загальний розмір) кредиту становить 25 000 грн. Кредит надається загальним строком на 345 днів за умови виконання Позичальником Графіку платежів, з 02.12.2024 (дата надання кредиту). Строк на який надається окрема частина кредиту встановлюється Графіком платежів. Повернення кредиту, сплата комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом має здійснюватися Позичальником зі встановленою періодичністю відповідно до Графіку платежів, наведеному у додатку №1 до Договору. Остаточний термін (дата) повернення кредиту, сплати комісії та процентів за користування кредитом (за умови дотримання Графіку платежів): 12.11.2025 (дата остаточного погашення заборгованості).
Пунктом 1.5.1. Договору кредиту передбачено, що комісія за надання кредиту: 3 125 грн., яка нараховується одноразово в момент видачі кредиту.
Кредитні кошти надаються Позичальнику безготівково на рахунок з використанням карти НОМЕР_1 (п.2.1. Договору кредиту).
Відповідно п.2.4.1. позичальник зобов`язується здійснювати повернення кредиту, сплачувати проценти за користування кредитом та комісію за надання кредиту в розмірі та у терміни, що встановлені у Графіку платежів, наведеному 4 у додатку №1 до Договору, що є невід`ємною частиною Договору. Позичальник має сплачувати поточний загальний платіж за розрахунковий період в день закінчення розрахункового періоду (дату платежу), згідно графіку платежів. Сплата заборгованості до настання дати платежу не звільняє Позичальника від необхідності сплати заборгованості в дату платежу, проте може зменшувати її розмір. Сплата заборгованості після спливу дати платежу призводить до прострочення і є підставою виникнення у Позичальника додаткових обов`язків щодо сплати штрафів та/або процентів, згідно розділу 4 Договору.
Відповідно до п.5.1. Договору кредиту, Позичальник підтверджує, що: до укладення цього Договору ознайомився з наявними схемами кредитування, отримав у письмовій формі (у вигляді електронного документа розміщеного в особистому кабінеті) паспорт споживчого кредиту, з інформацією передбаченою ч.2, 3 ст.9 Закону України "Про споживче кредитування"; до укладення Договору отримав Правила за посиланням https://miloan.ua/s/documents, проект цього кредитного Договору разом з додатками (в електронному вигляді в особистому кабінеті), ознайомився з усіма їх умовами (у т.ч. викладеними у п.6.3).
За змістом пункту 6.3. договору, позичальник, приймаючи пропозицію ТОВ "Мілоан" про укладення кредитного договору, також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами (у т. ч. правилами та графіком розрахунків) договору в цілому та підтверджує, що він: ознайомлений, погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє, і зобов`язується неухильно дотримуватись умов кредитного договору та правил надання фінансових кредитів (послуг) ТОВ "Мілоан", що розміщені на веб-сайті ТОВ "Мілоан" та є невід`ємною частиною цього договору; не перебуває під впливом алкогольних, наркотичних, психотропних, токсичних речовин, здатний усвідомлювати значення своїх дій та управляти своїми вчинками; на момент підписання кредитного договору не існує ніяких обставин, які могли б негативно вплинути на платоспроможність позичальника та/або які створюють загрозу належному виконанню цього договору про які він не повідомив ТОВ "Мілоан" (судові справи, майнові вимоги третіх осіб тощо); вся інформація надана ТОВ "Мілоан", в т.ч. під час заповнення та відправлення заяви про надання кредиту, є повною, актуальною та достовірною; відповідає вимогам заявника, що встановлені розділом 2 правил надання фінансових кредитів (послуг) ТОВ "Мілоан", що розміщені на веб-сайті ТОВ "Мілоан" та є невід`ємною частиною цього договору.
Укладення ТОВ "Мілоан" кредитного договору з позичальником в електронній формі юридично є еквівалентним отриманню ТОВ "Мілоан" ідентичного за змістом кредитного договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки (п. 6.4. договору). Цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі (п. 6.5. договору).
Згідно з пунктом 7.1. цей договір набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту отримання кредиту і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.
Додатком № 1 до договору є графік платежів, згідно з яким визначено до сплати сума кредиту, проценти за користування кредитом, комісія за надання кредиту (а. с. 20).
02.12.2024 між ТОВ "Мілоан" та відповідачем підписано Паспорт споживчого кредиту №5469920, в якому визначені загальні умови кредитування (а.с.22).
Додаток №2 до Договору - Заява на отримання кредиту №5469920 містить відомості щодо погодження отримання кредиту відповідачем ОСОБА_1 у ТОВ "Мілоан" (а.с. 21).
Відповідно до довідки про укладення договору, відповідач ідентифікований як позичальник за укладеним договором, оскільки акцептував підписавши 02.12.2024 року аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора (816194) направленого на номер телефону ( НОМЕР_2 ) відповідний договір (а.с.33).
Позикодавець на виконання умов Договору кредиту надав Позичальнику грошові кошти у сумі 25000 грн. шляхом перерахування на картковий рахунок, котрий надано Позичальником та міститься в реквізитах Договору кредиту, що підтверджується відповідною Довідкою про укладення договору та Квитанцією про перерахування грошових коштів (а.с. 32-33).
14.05.2025 року відповідачу направлено досудову вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості (а.с. 34).
Однак, відповідач на вказану вимоги не відповіла та кредитні кошти не повернула.
У зв`язку із викладеними обставинами позивач звернувся до суду із даним позовом та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитом у розмірі 25 000грн. та заборгованість по комісії за надання кредиту у розмірі 3 125 грн.
Відповідач належним чином повідомлялась про розгляд справи, однак не скористалась правом подати відзив на позовну заяву. 

За наслідками розгляду даного спору про стягнення заборгованості суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. 
Північний апеляційний господарський суд погоджується із цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Права та обов`язки сторін у справі виникли на підставі Договору про споживчий кредит №5469920 від 02.12.2024 року.

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції визначаються "Про електронну комерцію".
Так, частинами 1, 3, 4, 7 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію").
Статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис" за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону України "Про електронну комерцію" передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію").
У матеріалах справи наявна довідка про укладення договору, згідно якої клієнт ОСОБА_1 (позичальник) була ідентифікована в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ "Мілоан" (Кредитор) відповідно до вимог ч.1 ст.12 Закону України "Про електронну комерцію: РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 , номер телефону НОМЕР_2 . Акцепт оферти Позичальником (підписання договору одноразовим ідентифікатором): одноразовий ідентифікатор 816194, ідентифікатор відправлено позичальнику 02.12.2024 19:55:07, номер телефону НОМЕР_2 , ідентифікатор введено позичальником/відправлено кредитору 02.12.2024 19:55:53, перерахування грошових коштів позичальнику 02.12.2024 19:55:57.
Відповідачем не надано доказів (довідки мобільного оператора) того, що номер телефона НОМЕР_2 їй не належить чи у вказаний час одноразовий ідентифікатор на вказаний номер не надходив. 
Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 
Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.
Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Відповідачем не спростовано презумпцію правомірності договору, отже договір укладений належним чином, не визнавався недійсним, а тому є обов`язковим для виконання.
Відповідно до статті 1054 ЦК України банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору.
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (стаття 1048 ЦК України).
Спірні правовідносини між сторонами регулюються також Законом України "Про споживче кредитування".
Так, відповідно до частини 2 статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" до загальних витрат за споживчим кредитом включаються доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на додаткові та/або супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).
Сторони в договорі (п.1.5.1) погодили, що комісія за надання кредиту: становить 3125 грн., яка нараховується одноразово в момент видачі кредиту, що відповідає наведеним положенням Закону України "Про споживче кредитування".
Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця (частина 3 статті 1049 ЦК України).
Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов кредитного договору Позикодавець надав Позичальнику грошові кошти у сумі 25000 грн. шляхом перерахування на картковий рахунок, котрий надано Позичальником та міститься в реквізитах Договору кредиту ( НОМЕР_1 , АТ "Приватбанк"), що підтверджується відповідною Довідкою про укладення договору та Квитанцією про перерахування грошових коштів.
Відповідачем факт отримання коштів та приналежність їй вказаного карткового рахунку жодними доказами не спростовано. 
Відповідно до частини 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Однак, відповідачка неналежним чином виконувала покладені на неї зобов`язання за договором, прострочила сплату кредиту і станом на дату здійснення позивачем розрахунку (09.04.25) заборгованість ОСОБА_1 становить 28 125 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 25 000грн. та заборгованості по комісії за надання кредиту у розмірі 3125 грн.
17.10.2019 набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. 
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Доказами, які надані позивачем, підтверджується факт укладання кредитного договору із відповідачкою та перерахування кредитних коштів на її картковий рахунок, натомість відповідачка не жодних доказів, які б спростовували позовні вимоги.
У той же час, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 14.05.2025 відкрито провадження у справі №927/426/25 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 та введено процедуру реструктуризації боргів боржника, керуючий реструктуризацією фізичної особи ОСОБА_1 - арбітражний керуючий Дерлюк В.Д.
Умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи визначаються нормами Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ).
З моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство (неплатоспроможність) він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс правовідносин боржника, і спеціальні норми законодавства про банкрутство мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.
Згідно частин 1, 2 статті 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), у межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника, у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України. 
Заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідно до п. 6 ч. 1 статті 120 КУзПБ, з моменту відкриття провадження у справі про неплатоспроможність боржника, строк виконання всіх грошових зобов`язань боржника вважається таким, що настав.
У постанові Верховного Суду у справі №910/17743/18 викладено висновок про те, що розглядаючи позов в межах справи про банкрутство, суд в провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника не повинен обмежуватися дослідженням доказів, наданих заявником та іншими учасниками провадження (матеріали позовного провадження), але має в силу наведених вище особливостей природи банкрутства надавати оцінку заявленим вимогам з урахуванням дослідження усієї сукупності доказів, в тому рахунку і тих, що містяться в матеріалах справи про банкрутство боржника (аналогічний висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.11.2019 у справі №911/2548/18).
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ТОВ "Мілоан" станом на дату розгляду даної справи №927/426/25 (740/7324/25) не звертався до суду із заявою про визнання грошових вимог до боржника у справі №927/426/25 про неплатоспроможність відповідача ОСОБА_1 .
Водночас, як зауважив Верховний Суд у постанові від 23.09.2021 року у справі №904/4455/19, зважаючи на притаманну позовному провадженню автономію в межах справи про банкрутство, незаявлення позивачем грошових вимог до боржника у справі про банкрутство не може вважатися відмовою від таких вимог у позовному провадженні або бути підставою для відмови у задоволенні позову з майновими (грошовими) вимогами до боржника, що розглядається в межах справи про банкрутство відповідача в порядку статті 7 КУзПБ.
У разі незаявлення вимог до боржника у справі про банкрутство справа за позовом з майновими (грошовими) вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство, відповідно до приписів статті 7 КУзПБ має бути розглянута господарським судом, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство відповідача, по суті спору за правилами ГПК України у позовному провадженні в межах справи про банкрутство.
Частиною 4 статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, враховуючи наведені висновки Верховного Суду, суд першої інстанції обґрунтовано здійснив розгляд даного спору по суті в межах провадження у справі про неплатоспроможність відповідачки, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи встановлені фактичні обставини справи, наведені норми чинного законодавства та умови договору, місцевий господарський суд дійшов юридично вірного висновку про те, що позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі.
Позивач у позовній заяві також просив стягнути 7100,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. 
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 ГПК України).
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу ).
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Оскільки позов було задоволено, понесені позивачем судові витрати покладаються на відповідачку у повному обсязі. 
З наданих позивачем доказів вбачається, що 16.01.2025 між ТОВ "Мілоан" (Клієнт) та Адвокатським об`єднанням "Правовий Курс" (Об`єднання) укладено Договір про надання правничої допомоги № 16012025, відповідно до предмету якого за цим Договором Об`єднання бере на себе зобов`язання надавати Клієнту за його дорученням (-и) правничу допомогу у відповідності з умовами цього Договору, а Клієнт зобов`язується прийняти надану йому правничу допомогу та здійснити її оплату на умовах, передбачених цим Договором.
Відповідно до Додаткової угоди №1 від 23.01.2025 року до Договору про надання правничої допомоги № 16012025 від 16.01.2025 сторони погодили, що за надання правничої допомоги у відповідності до положень даного Договору Клієнт оплачує Об`єднанню винагороду у розмірі 7 100,00 грн.
Відповідно до Додаткової угоди № 3 від 20.06.2025 року до Договору про надання правничої допомоги № 16012025 від 16.01.2025 сторони погодили, що винагорода Об`єднання за підготовку та направлення/подачу однієї позовної заяви або апеляційної скарги або касаційної скарги, яка передбачена п. 4.1. Договору, підлягає сплаті Клієнтом після ухвалення рішення у справі та фактичного виконання рішення суду, на підставі рахунку на оплату, але у будь-якому разі не пізніше дати припинення строку дії Договору.
Сторони дійшли згоди, що винагорода Об`єднання за підготовку та направлення/подачу однієї позовної заяви або апеляційної скарги або касаційної скарги, підлягає сплаті у розмірі, визначеному п. 4.1. Договору, але у будь-якому разі у розмірі не більше розміру витрат на надання професійної правничої допомоги, які були задоволені судом (у разі задоволення такої вимоги).
Підписаним між сторонами актом приймання-передачі наданої правничої допомоги від 18.06.2025 за Договором про надання правничої допомоги №16012025 від 16.01.2025, сторони підтвердили факт надання правничої допомоги на суму 7 100,00 грн.
Окрім того, матеріали справи містять копію довіреності від 13.03.2025 на представництво інтересів ТОВ "Мілоан" адвокатом Ушакевич М.П. та свідоцтво серії КВ № 6416 від 23.05.2019 про право на зайняття адвокатською діяльністю.
Оскільки доказів фактичної сплати позивачем вартості витрат на правову допомогу матеріали справи не містять, суд першої інстанції вірно врахував, що в силу приписів п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України розподілу підлягають витрати на професійну правничу допомогу незалежно від того чи їх фактично сплачено чи має бути сплачено. Таку правову позицію викладено в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.
Частиною 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 126 ГПК України).
Відповідачка під час розгляду справи у суді першої інстанції не скористалась своїм правом подати заперечення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, а також не заявила клопотання про їх зменшення, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість заявленого розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 7 100 грн.
Таким чином, доводи апелянта по суті її скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.
Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані позивачем докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду Чернігівської області законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні. 
Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги, покладаються на апелянта.
При відкритті апеляційного провадження було відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору в розмірі 3633,60 грн за подання апеляційної скарги до винесення Північним апеляційним господарським судом постанови у справі, тому, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, вказана сума судового збору підлягає стягненню з відповідачки в дохід Державного бюджету України.
Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Чернігівської області від 20 квітня 2026 року - без змін.
2. Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в дохід Державного бюджету України - 3633 (три тисячі шістсот тридцять три) гривні 60 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.
3. Видачу наказу доручити Господарському суду Чернігівської області.
4. Справу повернути до Господарського суду Чернігівської області.
5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 27.07.2026.

Головуючий суддя Т.П. Козир 

Судді В.О. Пантелієнко

М.Л. Доманська