ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

14 липня 2026 року 	м.Суми	

Справа №577/399/26 
Номер провадження 22-ц/816/2366/26
Номер провадження 22-ц/816/2424/26
Номер провадження 22-ц/816/2434/26
Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Сидоренко А. П. (суддя-доповідач),
суддів - Сізова Д. В. , Нестеренка М. В. 
за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,
у присутності: представника позивачки - адвоката Черпакової О.І., представника відповідачки – адвоката Грицика Г.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 05 травня 2026 року та на додаткове рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 травня 2026 року та
апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Грицика Геннадія Олексійовича на додаткове рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 травня 2026 року, 
ухвалені в м. Конотоп у складі судді Гетьмана В.В., в цивільній справі № 577/399/26 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про захист права власності шляхом заборони вчинення певних дій,

у с т а н о в и в:

26 січня 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , який мотивувала тим, що вона є власником кабінету пл.16,9 кв.м., коридору пл.6,6 кв.м., 1/3 ч. тамбура 1 пл.2.2. кв.м., 1/3 ч. коридору 2 пл.2,3. кв.м., 1/3 ч. коридору 5 пл. 3,5 кв.м. На даний час суміжними власниками належного їй майна є ОСОБА_3 , відповідачка та ОСОБА_4 . 
Зазначає, що вона позбавлена права користування приміщенням коридору пл.6.6 кв.м., оскільки відповідачка, як власник суміжного приміщення, облаштувала вихід із свого приміщення через цей коридор та протиправно ним користується, маючи два окремі облаштовані виходи. 
Позивачка має намір здійснити будівельні роботи із приєднання коридору до кабінету шляхом облаштування суцільних глухих стін. У зв`язку з чим в грудні 2024 року вона звернулася до відповідачки з пропозицією до 20 січня 2025 року добровільно усунути перешкоди у здійсненні права користування майном, а саме коридором пл.6.6. кв.м., шляхом демонтажу дверей, на що отримала відмову.
Вважає, що у неї наявні всі підстави передбачати можливість порушення ОСОБА_2 її права власності шляхом вчинення перешкод при здійсненні будівельних робіт із приєднання коридору до кабінету шляхом облаштування суцільних глухих стін, що і змусило звернутися до суду.
Зважаючи на викладене, позивачка просить судзаборонити відповідачці вчиняти дії, направлені на перешкоджання їй здійснювати будівельні роботи із приєднання приміщення коридору пл.6,6 кв.м до кабінету пл.16,9 кв.м шляхом облаштування суцільних глухих стін без допуску сторонніх осіб у цілому вбудованому нежитловому приміщенні загальною площею 31,5 кв.м, що належить позивачці на праві приватної власності та знаходиться у будинку АДРЕСА_1 , а також стягнути судові витрати у сумі 11331 грн.
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 05 травня 2026 року у задоволенні позовних вимог відмолено.
07 травня 2026 року поштовим зв`язком позивачкою ОСОБА_1 надіслано до суду заяву, в якій просить стягнути з відповідачки на свою користь судові витрати на отримання професійної правничої допомоги у сумі 5000,00 грн за підготовку та складання позовної заяви до суду.
Додатковим рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 травня 2026 року в задоволені заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
12 травня 2026 року через систему «Електронний суд» представник відповідачки ОСОБА_2 – адвокат Грицик Г.О. надіслав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, в якому просив ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з позивачки на користь відповідачки витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17000 грн. 
Додатковим рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 травня 2026 року в задоволені заяви представника ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неповне з`ясування всіх обставин справи, просить скасувати рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 05 травня 2026 року про відмову у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Також просить скасувати додаткове рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 травня 2026 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідачки на її користь витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді першої інстанції, у розмірі 5000 грн, а також судові витрати, понесені у суді апеляційної інстанції, а саме: 10000 грн витрат на правничу допомогу та 1996 грн 80 коп. судового збору.
В доводах апеляційної скарги зазначає, щобудучи власницею спірного коридору площею 6,6 кв. м, вона позбавлена можливості повноцінно користуватися ним на власний розсуд. З метою дотримання вимог законодавства та недопущення порушення прав інших осіб нею було отримано висновок експерта № 1948 від 19 листопада 2025 року, згідно з яким роботи з облаштування перегородки між коридорами не потребують документів, що надають право на їх виконання, та не потребують прийняття об`єкта в експлуатацію після їх завершення.
Водночас чинне законодавство не передбачає права особи на безоплатне користування чужим майном без згоди власника, якщо таке право не встановлене законом або рішенням суду.
Позивачка зазначає, що відповідно до положень ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може виникати лише з підстав, передбачених законом. Відповідачка, не маючи жодних правових підстав, користується приватною власністю позивачки. При цьому її право власності на спірний коридор площею 6,6 кв.м ніким не оспорене та не припинене у встановленому законом порядку. На думку позивачки, з огляду на наявність спору між сторонами існує реальна загроза вчинення відповідачкою перешкод у користуванні належним їй майном та проведенні будівельних робіт. 
Також вона вважає, що суд першої інстанції неправильно визначив предмет спору та надав оцінку обставинам, які не були предметом заявлених позовних вимог.
На її думку, суд першої інстанції безпідставно надав оцінку обставинам щодо облаштування та можливого демонтажу дверей, хоча такі питання не були предметом спору. За її твердженням, пропозиція відповідачці щодо демонтажу дверей мала на меті врегулювання спірної ситуації та забезпечення можливості проведення будівельних робіт без порушення прав сторін. При цьому відповідачка як у листуванні між сторонами, так і у відзиві на позов заперечувала проти здійснення такого будівництва.
Також позивачка не погоджується з висновком суду про відсутність доказів її наміру здійснювати будівельні роботи, посилаючись на те, що ще у 2024 році повідомила відповідачку про такий намір. На підтвердження законності запланованих робіт нею було отримано висновок будівельно-технічного дослідження № 1948 від 19 листопада 2025 року, згідно з яким облаштування перегородки між коридорами не потребує документів, що надають право на виконання будівельних робіт, а також прийняття об`єкта в експлуатацію після їх завершення.
Позивачка також оскаржує додаткове рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 травня 2026 року, яким відмовлено у стягненні витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн. Зазначає, що висновок суду про пропуск строку на подання доказів понесених витрат є помилковим, оскільки рішення у справі ухвалено 05 травня 2026 року, а останнім днем п`ятиденного строку з урахуванням вихідних днів було 11 травня 2026 року. При цьому докази понесених витрат були направлені до суду поштою 07 травня 2026 року та отримані судом 08 травня 2026 року, що підтверджується поштовими документами.
Крім того, позивачка вважає, що додаткове рішення не відповідає вимогам статті 270 ЦПК України, оскільки суд, розглянувши заяву про ухвалення додаткового рішення, у резолютивній частині відмовив у її задоволенні, тоді як за відсутності підстав для ухвалення додаткового рішення суд повинен постановити відповідну ухвалу.
Не погоджуючись із додатковим рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 травня 2026 року, представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Грицик Г.О. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить суд скасувати це додаткове рішення та ухвалити нове додаткове рішення, яким задовольнити заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу і стягнути з позивачки 17000 грн таких витрат. Також просить покласти на позивачку судові витрати, понесені у суді апеляційної інстанції.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення частини восьмої статті 141 ЦПК України, оскільки безпідставно не врахував подану ним до закінчення розгляду справи заяву щодо відшкодування судових витрат, яка міститься на а.с. 122 справи. При цьому в оскаржуваному додатковому рішенні суд фактично визнав наявність такої заяви. На думку представника відповідачки, зазначена заява містила належне волевиявлення сторони щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу та подання доказів їх понесення. Крім того, він вказує, що з огляду на особливості розгляду справи в порядку загального позовного провадження висновок суду про недотримання вимог щодо подання доказів до закінчення судових дебатів є надмірно формальним та не відповідає принципу ефективного судового захисту.
Представник відповідачки також вказує, що орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 17000 грн був своєчасно наведений у відзиві на позовну заяву, чим виконано вимоги щодо попереднього повідомлення суду про намір стягнення судових витрат. При цьому суд першої інстанції підтвердив наявність відповідної заяви в матеріалах справи. Стверджує, що сторона відповідачки належним чином виконала вимоги ч. 8 ст. 141 ЦПК України, а тому підстав для відмови у розгляді питання про розподіл судових витрат не було.
Крім того, представник відповідачки не погоджується з висновком суду про пропуск строку на подання доказів понесених витрат. Зазначає, що суд формально обчислив п`ятиденний строк з дати ухвалення рішення — 05 травня 2026 року, не врахувавши обставини, пов`язані з фактичним отриманням доступу до тексту судового рішення та функціонуванням підсистеми «Електронний суд», що, на його думку, призвело до неправильного висновку про несвоєчасність подання відповідних доказів.
Представники позивачки та відповідачки у судовому засідання підтримали свої апеляційні скарги та заперечували проти доводів апеляційних скарг протилежної сторони.
Інші учасники справи в судове засідання учасники справи не з`явилися, про час і місце розгляду справи в суді апеляційної інстанції повідомлені належним чином.
Від третьої особи ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд апеляційних скарг без її участі, при вирішення справи покладається на розсуд суду.
Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності нез`явившихся учасників справи, оскільки явка до апеляційного суду є необов`язковою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність й обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до таких висновків.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд першої інстанції встановив, а матеріалами справи підтверджується, що 14 грудня 2005 року співвласники вбудованих нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , а саме ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ТОВ «Аудиторська фірма «Ажур», уклали договір поділу нерухомого майна, яким визначили порядок поділу спільного часткового майна та користування ним.
Відповідно до зазначеного договору у власність ОСОБА_8 перейшли кабінет площею 16,9 кв. м, коридор площею 6,6 кв. м, 1/3 частина тамбура № 1 площею 2,2 кв. м, 1/3 частина коридору № 2 площею 2,3 кв. м та 1/3 частина коридору № 5 площею 3,5 кв. м (а.с. 40).
18 квітня 2018 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу цілого вбудованого нежитлового приміщення, за яким позивачка купила ціле вбудоване нежитлове приміщення, у будинку АДРЕСА_1 , яке має розмір загальної площі- 31,5 кв.м. У власність покупця відійшло на 1 поверсі кв.21:3, кабінет пл.16,9 кв.м., коридор пл.6,6 кв.м., 1/3 ч. тамбура 1 пл.2.2 кв.м., 1/3 ч. коридору 2 пл.2.3 кв.м, 1/3 ч. коридору 5 пл. 3,5 кв.м (а.с. 36-37). 
Отже позивачка є власником цілого вбудованого нежитлового приміщення загальною площею 31,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 18 квітня 2018 року, що посвідчений приватним нотаріусом Конотопського міського нотаріального округу Ничвидюк Н.А. та зареєстрований у реєстрі за № 275, що підтверджується копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16 квітня 2024 року (а.с. 18-35).
Позивачка зазначає, що протягом тривалого часу позбавлена можливості користуватися на власний розсуд коридором площею 6,6 кв. м, оскільки ОСОБА_2 (до зміни прізвища — ОСОБА_11 ), яка є власницею суміжного приміщення та набула право власності на нього після укладення договору поділу нерухомого майна від 14 грудня 2005 року, облаштувала вихід зі свого приміщення через зазначений коридор та фактично користується ним, маючи при цьому два окремо облаштовані виходи.
Інші власники суміжних приміщень — ОСОБА_4 та ОСОБА_3 мають окремі виходи та, за твердженням позивачки, будь-яких перешкод у користуванні її майном не чинять.
10 грудня 2024 року позивачка надіслала відповідачці лист, в якому зазначала про намір відновити своє порушене право та самостійно користуватися власним майном та нею будуть здійснюватися будівельні роботи із приєднанням коридору до кабінету шляхом облаштування суцільних глухих стін без допуску сторонніх осіб. Просила у строк до 20 січня 2025 року добровільно усунути перешкоди у здійсненні права користування нерухомим майном, а саме коридором площею 6,6 кв.м., шляхом демонтажу дверей із належного відповідачці приміщення до цього коридору (а.с.41).
На вказаний лист 26 грудня 2024 року відповідачка ОСОБА_12 надала відповідь про те, що за адресою АДРЕСА_1 їй на праві приватної власності належить ціле вбудоване нежитлове приміщення загальною площею 285 кв.м. Вхід, про який йдеться у листі позивачки належить відповідачці на праві приватної власності, об`єднує її приміщення і влаштований з моменту будівництва цього будинку. Що стосується приміщення позивачки. То ця площа спочатку була суцільним коридором, який вів до дверей всіх приміщень. Потім там самовільно зробили кімнату 16,9 кв.м., і, напевно, коли узаконювали самовільне будівництво, площу загального користування у вигляді коридору незаконно вписали в приватну власність. Також відповідачка у листі висловила пропозицію спільно звернутися до компетентних організацій і виготовити належні документи, які будуть відповідати дійсності і не порушувати ні чиї права (а.с. 42).
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічного дослідження № 1948 від 25 листопада 2025 року, надано висновок про те, що для проведення робіт по облаштуванню перегородки між коридором «4», площею 6,6 кв. м та коридором «5», площею 10,5 кв. м, не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію (а.с.43-55).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , у рішенні від 05 травня 2026 року суд першої інстанції зазначив, що докази того, що саме відповідачка облаштувала вихід зі свого приміщення через коридор пл. 6,6 кв.м., належний позивачці, і, внаслідок чого, саме вона повинна їх демонтувати, у матеріалах справи відсутні. На момент придбання позивачкою спірних приміщень зазначені двері вже існували. Також в матеріалах справи відсутні будь-які докази про намір або початок проведення позивачкою будівельних робіт. Суд прийшов до висновку, що позивачка не довела наявність підстав передбачити можливість порушення її права власності відповідачкою, тому у задоволенні позовних вимог відмовив.
Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Згідно з положеннями частини четвертої статті 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Статтею 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Аналіз цих норм законодавства доводить, що власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Ці конституційні положення пов`язані із принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства.
Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.
Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.
Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Так, прогібіторний (превентивний) позов це позов про заборону вчинення іншою особою дій, якими може бути порушене право власника або про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Цей спосіб захисту передбачений ч. 2 ст. 386 ЦК України, до якої власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
За положенням ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідачкою створюються ті чи інші перешкоди у праві власності позивачки, в тому числі перешкоди у здійсненні будівельних робіт із приєднання коридору до кабінету.
Так, зі змісту відповіді на звернення позивачки з пропозицією здійснити демонтаж дверей із належного їй приміщення встановлено, що відповідачка вказує про те, що порядок користування спірними приміщеннями склався з попередніми власниками нежитлових приміщень та пропонує звернутися до компетентних організацій з метою виготовлення документів, які на її думку відповідали дійсності.
Виходячи із наведеного, колегія суддів не вбачає наявності у позивачки достатніх підстав для припущення реального порушення у майбутньому відповідачкою її права власності належними їй нежитловими приміщеннями, та відповідно, відсутні підстави для превентивного захисту прав позивачки.
Таким чином, доводи апеляційної скарги позивачки на рішення суду від 05 травня 2026 року не спростовують правильності рішення суду першої інстанції, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належно дослідив і проаналізував надані письмові докази, визначив характер спірних правовідносин, а тому відсутні підстави для скасування рішення Конотопського міськрайонного суду від 05 травня 2026 року.
Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення суду від 29 травня 2026 року за її заявою про ухвалення додаткового рішення у зазначеній справі, колегія суддів приходить до таких висновків.
З матеріалів справи встановлено, що 04 травня 2026 року від представника позивачки надійшла заява, в якій вона просить провести розгляд справи без її участі та без участі позивачки, а також зазначає, що відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України докази понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн будуть подані до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (а.с. 177-178).
Рішення суду за результатами розгляду цієї справи постановлено 05 травня 2026 року.
07 травня 2026 року поштовим зв`язком позивачкою до суду подано заяву, в якій вона просить стягнути з відповідачки на свою користь витрати на отримання професійної правничої допомоги у сумі 5000 грн за підготовку та складання позовної заяви до суду, приєднавши до заяви витяг з угоди від 06 березня 2024 року (а.с. 185-186).
Відмовляючи у задоволенні заяви позивачки про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив із того, що заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу подана поза межами строку, визначеного ч. 8 ст. 141 ЦПК України, а також, приймаючи до уваги, що рішенням суду від 05 травня 2026 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , тому витрати на правничу допомогу, понесені нею, відшкодуванню за рахунок відповідачки не підлягають.
Положеннями статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно із частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до статті 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
У випадку, визначеному частиною першою цієї статті, суд вирішує питання про судові витрати без повідомлення учасників справи. Якщо суд вважатиме за необхідне, для вирішення питання про судові витрати він може призначити судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
За нормами ч. 3 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи.
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зробила висновок, що вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.
Отже, для відшкодування витрат на професійну правову допомогу, учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву та подала попередній розрахунок таких витрат.
Водночас суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання.
Указані висновки узгоджуються із позицією Великої Палати Верховного Суду щодо порядку стягнення витрат на правову допомогу, викладеною у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15 (провадження № 14-382цс19).
З матеріалів справи у зазначеній справі встановлено, що судом постановлене рішення 05 травня 2026 року. 
Згідно норми ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Таким чином, визначений ч. 8 ст. 141 ЦПК України строк (5 днів) спливає 10 травня 2026 року - вихідний день. 
Згідно ч. 3 ст. 124 ЦПК України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.
Отже останнім днем строку подачі доказів розміру судових витрат у зазначеній справі є 11 травня 2026 року.
Позивачка, звертаючись до суду за допомогою поштового зв`язку з заявою про ухвалення додаткового рішення 07 травня 2026 року, вчинила відповідну процесуальну дію в межах процесуальних строків.
Таким чином зазначення в оскаржуваному додатковому рішенні суду першої інстанції від 29 травня 2026 року те, що докази про понесення витрат на професійну правничу допомогу надано позивачкою до суду 11 травня 2026 року, тобто через 6 днів після ухвалення рішення суду є необґрунтованим та не відповідає обставинам справи.
Верховний Суд в постанові від 19 березня 2020 року у справі № 640/6209/19 сформулював правовий висновок щодо застосування статті 252 КАС України, відповідно до якого, додаткове рішення у справі після його ухвалення стає невід`ємною частиною основного рішення по суті позовних вимог, отже, незалежно від результату вирішення ним передбачених частиною першою статті 252 КАС України вимог або питань, процесуальна форма його викладення та порядок його оскарження є таким, що і для основного рішення у справі. Означені у частині першій статті 252 КАС України питання не можуть вирішуватись по суті шляхом постановлення ухвали про відмову в ухваленні додаткового судового рішення. Така ухвала постановляється виключно у випадку відсутності передбачених законом підстав для ухвалення додаткового судового рішення.
З огляду на те, що позивачкою у визначений нормами цивільного процесуального законодавства строк надано докази розміру понесених судових витрат, судом першої інстанції зроблений помилковий висновок в оскаржуваному додатковому рішенні від 29 травня 2026 року про відмову в задоволенні заяви позивачки про ухвалення додаткового рішення.
При цьому, вирішуючи заяву позивачки про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції фактично погодився з наявністю підстав для вирішення питання про судові витрати, вказавши, що такі не підлягають відшкодуванню відповідачкою в зв`язку з відмовою позивачці в задоволенні її позовних вимог.
За таких обставин належним способом вирішення порушеного позивачкою питання про стягнення з відповідачки понесених судових витрат є ухвалення додаткового рішення з вирішенням заявленого клопотання по суті.
У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на зазначені вимоги закону, судові витрати, понесені позивачкою за надання правової допомоги під час розгляду справи судом першої інстанції у зазначеній справі не підлягають відшкодуванню, оскільки за результатами розгляду справи по суті у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, а тому відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України усі судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на сторону позивача. 
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні заяви позивачки про ухвалення додаткового рішення, а тому додаткове рішення від 29 травня 2026 року підлягає зміні з виключенням з мотивувальної частини вказівку про те, що докази про понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачкою надано до суду 11.05.2026 р., тобто через 06 днів після ухвалення додаткового рішення, а також з викладом резолютивної частини додаткового рішення в іншій редакції про відмову в задоволенні заяви про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.
Що стосується апеляційної скарги ОСОБА_2 - адвоката Грицика Г.О. на додаткове рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 травня 2026 року, колегія суддів приходить таких висновків.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18)),
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина восьма статті 83 ЦПК України).
Як вже зазначалось, згідно з частиною першою, пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до частини першої статті 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Аналіз наведених процесуальних норм вказує на те, що умовами вирішення питання про розподіл судових витрат (крім судового збору), є подання стороною відповідної заяви (усної чи письмової) до закінчення судових дебатів у справі, а також подання відповідних доказів про понесені витрати у строки, визначені процесуальним законом.
Неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, тобто крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат.
Неподання стороною доказів у підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду. 
Отже потрібно розрізняти наслідки своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів у підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи.
Вказане відповідає висновку, наведеному у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 161/5317/18
У постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 520/8662/19 зазначено, що сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.
У додатковій постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 910/9111/17 вказано, що відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється за наявності відповідної заяви (клопотання) сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, а в суді касаційної (апеляційної) інстанції - до прийняття постанови у справі. Відповідно, якщо учасник справи до закінчення судових дебатів (в суді апеляційної інстанції - до прийняття постанови у справі) не заявив клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, суд не має підстав для розгляду питання про розподіл здійснених учасником витрат на професійну правничу допомогу (див. постанову Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 927/26/18).
Отже, за загальним правилом, питання про стягнення таких витрат має вирішуватися судом одночасно із задоволенням позову такої сторони у рішенні, постанові або ухвалі. Разом з тим, суд може розглянути це питання і після вирішення справи, але лише за наявності визначених законом передумов: неможливості подати докази розміру понесених витрат внаслідок поважних причин з подачею відповідної заяви про це до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів.
Певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже, така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами).
Колегія суддів зауважує, що вказівка у ч.8 ст.141 ЦПК України, ч.1 ст.246 ЦПК України на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останній етап - перед переходом суду до стадії ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи - для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи.
Проте підстави для розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового рішення в цій частині.
Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу.
Якщо ж до завершення розгляду сторона не заявила суду про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді, й, відповідно, не надала документів, які ці витрати підтверджують, суд у такому випадку не має підстав розподіляти ці витрати. Не виникне підстав для їх розподілу шляхом ухвалення додаткового судового рішення відповідно до ст. 270 ЦПК України й тоді, коли заява про розподіл витрат на правничу допомогу, як і докази, які ці витрати підтверджують, будуть подані суду вже після того, як цей суд розгляне справу й ухвалить відповідне рішення.
Такий висновок узгоджується з позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 927/26/18.
Отже, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Такий висновок викладений у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
З матеріалів справи встановлено, що, подаючи відзив на позовну заяву 05 березня 2026 року, представник відповідачки ОСОБА_2 – адвокат Грицик Г.О., просив покласти на позивачку судові витрати, які складаються з витрат відповідачки на професійну правничу допомогу та інших витрат у розмірі 17000 грн (а.с. 119-122).
12 травня 2026 року представник відповідачки звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з позивачки на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17000 грн (а.с. 152-153).
До цієї заяви надано копію Договору № 57 про надання правової допомоги від 26 травня 2025 року (а.с. 154-155) та Акт прийому-передачі виконаних робіт від 11 травня 2026 року (а.с. 156).
В судовому засіданні, яке відбулось 05 травня 2026 року та за наслідками якого постановлене судове рішення у зазначеній справі, сторони участі не приймали, та від їх представників надійшли письмові заяви про проведення судового розгляду за їх відсутності.
З матеріалів справи вбачається, що стороною відповідача ні у відзиві на позовну заяву, ні в будь-якій іншій заяві не робилася заява про намір подати докази на підтвердження понесених судових витрат на правову допомогу після постановлення судового рішення у порядку, визначеному ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
Суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги представника відповідачки про те, що поданий 05 березня 2026 року відзив на позовну заяву (а.с. 119-122) містив зазначення наміру надання доказів документального підтвердження витрат на правову допомогу після постановлення рішення суду, оскільки вказане не відповідає змісту цієї заяви по суті спору, яка містить лише зазначення орієнтовного розміру витрат відповідачки на правничу допомогу у цій справі та прохання покласти їх на позивачку.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що відповідачкою не вчинено передбачених цивільно-процесуальним законом дій щодо заявлення клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу до закінчення судових дебатів та обґрунтування поважності причин неможливості подати докази розміру понесених витрат до закінчення судових дебатів.
Отже висновок суду у додатковому рішенні від 29 травня 2026 року про те, що до закінчення судових дебатів у справі представник відповідачки не зробив відповідної заяви про подачу таких доказів, є обґрунтованим і відповідає матеріалам справи, оскільки лише вказівка про орієнтований розмір витрат не вказує на прояв наміру подання доказів у порядку, визначеному ч. 8 ст. 141 та ст. 246 ЦПК України.
Відсутність в матеріалах справи заяви сторони відповідачки про стягнення судових витрат та наміру подати докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції, поданої до закінчення розгляду справи, свідчить про порушення стороною позивача порядку подання відповідних доказів та про обґрунтованість висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат.
Перевіривши законність і обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідачки, колегія суддів залишає її апеляційну скаргу без задоволення, а додаткове рішення суду зп її заявою - без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,- 
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 05 травня 2026 року залишити без задоволення, а рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 05 травня 2026 року – без змін. 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 травня 2026 року за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.
Додаткове рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 травня 2026 року за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення змінити, виключивши з мотивувальної частини зазначення про те, що докази про понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачкою надано до суду 11.05.2026 р., тобто через 06 днів після ухвалення додаткового рішення.
Викласти резолютивну частину додаткового рішення в такій редакції:
«Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні заяви про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу».
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Грицика Геннадія Олексійовича залишити без задоволення, а додаткове рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 травня 2026 року за заявою ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено 16 липня 2026 року.
Головуючий -  	А. П. Сидоренко	

Судді: Д. В. Сізов 

М. В. Нестеренко