Справа № 420/2340/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 серпня 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд в складі:
Головуючої судді Бойко О.Я.,
розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання призначити пенсію за віком, зарахувавши до її страхового стажу для пенсії періоди трудової діяльності, вирішив адміністративний позов задовольнити.
І. Суть спору:
Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача, Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, в якому просить суд:
1. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області №262540020527 від 09.01.2026 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .
2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області призначити з 02.01.2026 ОСОБА_1 пенсію за віком, зарахувавши до її страхового стажу для пенсії періоди трудової діяльності з 01.01.1992 по 04.06.1997, з 01.01.2000 по 30.06.2001 та з 01.07.2001 по 30.11.2001 згідно записів трудової книжки № НОМЕР_1 , а також періоди з 01.01.2004 по 31.03.2004, з 01.10.2004 по 31.12.2010 як страховий стаж в кількості 6 років 6 місяців з урахуванням індивідуальних відомостей щодо неї з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування по формі ОК-5 та відомостей з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору з Державної податкової служби у м. Києві від 20.11.2025 №2657-25 46852.
ІІ. Аргументи сторін
(а) Позиція Позивача
Представник позивача звертає увагу, що позивач 16.09.2025 досягла пенсійного віку 60 років. Відповідно до статті 26 Закону №1058-IV, починаючи з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу не менше 32 років. 03.10.2025 позивач вперше звернулася до ГУПФУ в Київській області особисто із заявою про призначення пенсії і додала всі наявні в неї необхідні документи. За цією заявою рішенням від 10.10.2025 ГУПФУ у Львівській області їй було відмовлено в призначенні пенсії по причині недостатності страхового стажу, оскільки до нього не було зараховано ряд періодів: трудову діяльність на території рф після 01.01.1992, період отримання допомоги по безробіттю з 05.05.1999 по 31.10.1999, періоди її роботи у фізичних осіб підприємців у 2000-2001, 2004-2010 роках. Позивач вжила заходів для отримання додаткових документів і 02.01.2026 звернулася через вебпортал ПФУ із заявою про призначення пенсії за віком. До заяви додала довідку про отримання допомоги по безробіттю, індивідуальні відомості щодо себе з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування по формі ОК-5, відомості з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору з Державної податкової служби у м. Києві №2657-25-46852 від 20.11.2025, що підтверджують її трудову діяльність. Заяву позивача від 02.01.2026 було розглянуто за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Херсонській області і рішенням №262540020527 від 09.01.2026 відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу не менше 32 років. Згідно з оскаржуваним рішенням страховий стаж позивача обчислено в розмірі 22 роки 0 місяців 22 дні. Позивач вважає рішення відповідача №262540020527 від 09.01.2026 про відмову в призначенні їй пенсії за віком протиправним, таким, що підлягає скасуванню.
23.02.2026 року позивач надав до суду відповідь на відзив, в якої заперечив проти наведених доводів та аргументів відповідача у відзиві.
(б) Позиція Відповідача
18.02.2026 року від відповідача ГУ ПФУ в Херсонській області надійшов відзив на позовну заяву. Заперечуючи проти позову, відповідач просить відмовити в задоволенні позову та вказує на те, що 02 січня 2026 року ОСОБА_1 звернулася до територіальних органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком, відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 № 1058 “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”. Відповідно до принципу екстериторіальності вищезазначену заяву розглянуто Головним управлінням та прийнято рішення № 262540020527 від 09 січня 2026 року про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу — не менше 32 років. За наданими документами та даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, страховий стаж ОСОБА_1 становить 22 роки 22 дні. Вік позивача на дату звернення - 60 років 03 місяці 16 днів. ОСОБА_1 продовжує працювати. Так, до страхового стажу позивача відповідно до трудової книжки НОМЕР_2 від 29.08.1983 за записами № 14 - № 15 період роботи в російській федерації з 11.12.1989 по 04.06.1997 був зарахований частково: період з 11.12.1989 по 31.12.1991 зараховано до стажу позивача; період з 01.01.1992 по 04.06.1997 не зараховано, оскільки і Україна і російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, отже при призначенні пенсії до страхового стажу можливо зарахувати періоди роботи (служби) на території РРФСР по 31.12.1991. До страхового стажу позивача відповідно до трудової книжки не були зараховані періоди за записами: № 16 - № 17 період роботи з 01.01.2000 по 30.06.2001, оскільки встановлено відсутність інформації в даних РЗО щодо перебування заявниці в трудових відносинах із підприємцем ОСОБА_2 ; № 18 - № 19 період роботи з 01.07.2001 по 30.11.2001, оскільки встановлено відсутність інформації в даних РЗО щодо перебування заявниці в трудових відносинах із підприємцем ОСОБА_3 . Також, ОСОБА_1 не було зараховано період з 01.01.2004 по 31.12.2010, оскільки за даними РЗО відсутня інформація про сплату страхових внесків. За період з 01.01.2004 по 31.12.2010 у позивача відповідно до даних РЗО відсутня інформація про сплату страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Отже, роботодавцем не було сплачено за позивача страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування в період з 01.01.2004 по 31.12.2010, надані ОСОБА_1 відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору з Державної податкової служби у м. Києві від 20.11.2025 № 2657-25- 46852, не містять та жодним чином не підтверджують сплати страхувальником за позивача страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. За таких обставин, оскаржуване у судовому порядку рішення про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком, є правомірним та таким, що прийнято відповідно до положень чинного законодавства України. Враховуючи вищевикладене, Управління зазначає, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими нормами чинного законодавства, а відтак задоволенню не підлягають.
ІІІ. Процедура та рух справи
02.02.2026 ухвалою Одеський окружний адміністративний суд, прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Витребувано у відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області належним чином завірену копію пенсійної справи позивача.
ІV. Обставини справи встановлені судом та докази на їх підтвердження
Судом встановлено, що позивач 16.09.2025 досягла пенсійного віку 60 років. Відповідно до статті 26 Закону №1058-IV, починаючи з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу не менше 32 років.
03.10.2025 позивач вперше звернулася до ГУПФУ в Київській області особисто із заявою про призначення пенсії і додала всі наявні в неї необхідні документи. За цією заявою рішенням від 10.10.2025 ГУПФУ у Львівській області їй було відмовлено в призначенні пенсії по причині недостатності страхового стажу, оскільки до нього не було зараховано ряд періодів: трудову діяльність на території рф після 01.01.1992, період отримання допомоги по безробіттю з 05.05.1999 по 31.10.1999, періоди її роботи у фізичних осіб підприємців у 2000-2001, 2004-2010 роках.
02.01.2026 звернулася через вебпортал ПФУ із заявою про призначення пенсії за віком. До заяви додала довідку про отримання допомоги по безробіттю, індивідуальні відомості щодо себе з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування по формі ОК-5, відомості з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору з Державної податкової служби у м. Києві №2657-25-46852 від 20.11.2025, що підтверджують її трудову діяльність.
Заяву позивача від 02.01.2026 було розглянуто за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Херсонській області і рішенням №262540020527 від 09.01.2026 відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу не менше 32 років.
Згідно з оскаржуваним рішенням страховий стаж позивача обчислено в розмірі 22 роки 0 місяців 22 дні. В оскаржуваному рішенні зазначено: «За результатами розгляду документів доданих до заяви, до страхового стажу не зараховано: 1. відповідно до трудової книжки НОМЕР_2 від 29.08.1983 за записами:- №14-№15 період роботи в російській федерації з 11.12.1989 по 04.06.1997, зараховано з 11.12.1989 по 31.12.1991, не зараховано стаж з 01.01.1992 по 04.06.1997, оскільки з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка набула чинності з 13.03.1992, при призначенні пенсії до страхового стажу можливо зарахувати періоди роботи (служби) на території РРФСР по 31.12.1991;- №16 - №17 період роботи з 01.01.2000 по 30.06.2001, оскільки встановлено відсутність інформації в даних РЗО щодо перебування заявниці в трудових відносинах із підприємцем ОСОБА_2 ;- №18 - №19 період роботи з 01.07.2001 по 30.11.2001, оскільки встановлено відсутність інформації в даних РЗО щодо перебування заявниці в трудових відносинах із підприємцем ОСОБА_3 період з 01.01.2004 по 31.10.2010, оскільки за даними РЗО відсутня інформація про сплату страхових внесків». 
Позивач вважає рішення відповідача №262540020527 від 09.01.2026 про відмову в призначенні їй пенсії за віком протиправним, таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з цим звернувся із цим позовом до суду.
Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.
IV. Джерела права та висновки суду
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Закон України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.
Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих.
Закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.
Відповідно до статті 26 Закону №1058-IV, починаючи з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу не менше 32 років.
Позивач 16.09.2025 досягла пенсійного віку 60 років.
Щодо періоду роботи позивача на території рф після 01.01.1992, суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Положенням частини другої ст. 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
При вирішенні питання зарахування до пільгового стажу періодів роботи, набутих на території російської федерації, слід керуватися Угодою між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, від 14 січня 1993 року та Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (які були чинними на момент набуття спірного стажу роботи). 
Відповідно до частини другої статті 6 Угоди «Про гарантії прав громадян держав-учасників Співдружності незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення» від 13 березня 1992 року для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.
Згідно із абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом РФ «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14 січня 1993 року трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації. 
Частиною другою статті 4 Угоди «Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів» від 15 квітня 1994 року, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, РФ, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами. 
Зміст зазначених норм дає підстави для висновку про те, що обчислення стажу здійснюється згідно із законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; пільговий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.
Отже, призначення і виплата пенсій в Україні здійснюється також на підставі міжнародних договорів (угод), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення. 
Відповідно до ч. 2 ст.10 Закону України "Про зайнятість населення" права громадян України, які працюють за кордоном, захищаються законодавством України та держави перебування, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно зі ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" укладені й належним чином ратифіковані міжнародні договори України є невід`ємною частиною національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, укладання якого відбулось у формі закону, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України. 
Відтак, до питання призначення пенсії застосовуються правила, передбачені договорами (угодами) між Україною та іншими державами.
Згідно зі ст. 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в сфері пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року (далі - Угода), пенсійне забезпечення громадян держав-учасників цієї Угоди і членів їх сімей здійснюється по законодавству держави, на території якої вони проживають. 
Стаття 5 Угоди визначено, що вона розповсюджує свою дію на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держави-учасниць угод.
Ч. 2-3 ст. 6 Угоди передбачено, що для встановлення права на пенсію на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. 
Постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 року "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення" постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022 року.
Отже, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 року Україна, як держава - учасниця Угоди, виконує зобов`язання, взяті згідно цієї Угоди, а тому припинення російською федерацією з 01.01.2023 року участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, не стосуються періодів трудової діяльності позивача, що мали місце в період дії вказаної Угоди. 
За наявності чинних, у період роботи позивача, положень Угоди, що передбачали відповідне право, позивач не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.
Крім того, в силу п. 2 ст. 13 Угоди пенсійні права громадян держав учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають . 
Тож, припинення участі рф в Угоді, так само, як і прийняття постанови Кабінетом Міністрів України від 29.11.2022 №1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення", не є підставою для відмови в зарахуванні до страхового стажу позивача періоду її роботи на території рф.
Працюючи офіційно на підприємствах в рф позивач мала легітимні очікування, зогляду на положення колишнього законодавства та положень Угоди «Про гарантії прав громадян держав-учасників Співдружності незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення» від 13.03.1992, на те, що ці періоди роботи будуть зараховані до її страхового стажу для пенсії. 
Застосування відповідачем наслідків такого виходу до правовідносин, які виникли за час дії даної Угоди порушує передбачений Конституцією України принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, не узгоджується з принципом правової визначеності, суперечить легітимним очікуванням позивача та є звуженням її права на отримання пенсії та обчислення її в передбаченому законодавством розмірі.
Позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, сформованими у постановах: від 28.01.2025 по справі №620/3530/22 та від 18.11.2024 по справі №340/4436/23 . 
Таким чином період роботи позивача з 01.01.1992 по 04.06.1997 (5 років 5 місяців 4 дні) має бути зараховано до її страхового стажу на підставі записів трудової книжки НОМЕР_2 .
Щодо роботи у період з 01.01.2000 по 30.06.2001 продавцем у ПП «Глуховська-Шустик Є.М.» та з 01.07.2001 по 30.11.2001 у ПП «Михалевич В.В.» суд зазначає, що записи про роботу за ці періоди зроблено Київським міським центром зайнятості та належним чином завірено його печатками. 
Відповідно до частини 4 статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
За статтею 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. 
Таким чином до 01.01.2004 стаж підтверджується документально, в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом №1058-IV. Сплата страхових внесків за періоди роботи до 31.12.2003, і, відповідно, наявність даних в РЗО за цей період для зарахування періодів до страхового стажу для пенсії законодавством не вимагається.
Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII (далі Закон № 1788), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. 
Пунктами 1 та 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» № 637 від 12.08.1993 року, передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Надання уточнюючої довідки підприємств, установ, організації або їх правонаступників потрібно виключно в разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31.07.2018 року у справі №235/1112/17. 
Первинні (архівні) документи не можуть піддаватися сумніву та позбавляти особу права на отримання пенсії. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року, справа № 275/615/17, провадження №К/9901/768/17.
Незарахування спірних періодів до страхового стажу для пенсії позивача буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки. 
Подібний підхід викладений Верховним Судом, зокрема у постановах від 29.11.2019 у справі №676/1433/17, від 04.03.2020 у справі №155/1180/17 та від 27.07.2022 у справі №620/3754/18.
Таким чином період роботи позивача з 01.01.2000 по 30.06.2001 (1 рік 6 місяців) та з 01.07.2001 по 30.11.2001 (0 років 5 місяців) має бути зараховано до її страхового стажу на підставі записів трудової книжки НОМЕР_2 .
Щодо зарахування до страхового стажу позивача періодів трудової діяльності з 01.01.2004 по 31.03.2004, з 01.10.2004 по 31.12.2010 та відсутності інформації про сплату внесків відповідно до Індивідуальних відомостей про застраховану особу в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (ОК-5) суд зазначає наступне. 
Відповідно до частини 1 статті 15 Закону №1058-IV платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.
Згідно з частиною 2 статті 20 Закону №1058-IV обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5 - 7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. 
Як передбачено частинами 4 - 6, 9, 10 статті 20 Закону №1058-IV, сплата страхових внесків здійснюється виключно в грошовій формі шляхом внесення відповідних сум страхових внесків до солідарної системи на банківські рахунки виконавчих органів Пенсійного фонду, а сум страхових внесків до накопичувальної системи пенсійного страхування – на банківський рахунок Накопичувального фонду або на банківський рахунок обраного застрахованою особою недержавного пенсійного фонду – суб`єкта другого рівня системи пенсійного забезпечення.
Страхові внески сплачуються страхувальниками шляхом перерахування безготівкових сум з їх банківських рахунків. Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Базовим звітним періодом є: для страхувальників, зазначених у пунктах 1, 2, 4 статті 14 цього Закону, - календарний місяць. Днем сплати страхових внесків вважається: у разі перерахування сум страхових внесків у безготівковій формі з банківського рахунку страхувальника на банківський рахунок органу Пенсійного фонду – день списання установою банку, органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з банківського (спеціального реєстраційного) рахунку страхувальника незалежно від часу її зарахування на банківський рахунок органу Пенсійного фонду. Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом. 
По факту, позивач весь період з 01.07.2001 по 30.11.2001, з 01.04.2002 по 31.05.2004, з 01.10.2004 по 30.04.2011 працювала продавцем у одному тому ж магазині в мікрорайоні «Нивки» м. Києва. Магазин належав фізичним особам підприємцям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які перебували між собою у шлюбі. Перші записи про цю трудову діяльність було внесено до трудової книжки позивача за №№18-21. Трудова книжка увесь час перебувала у роботодавця. Позивач до ведення бухгалтерії роботодавця доступу не мала.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 здійснювали переоформлення своїх працівників в різні періоди на різних фізичних осіб-підприємців ( ОСОБА_5 податковий номер НОМЕР_3 , ОСОБА_6 податковий номер НОМЕР_4 , ОСОБА_7 податковий номер НОМЕР_5 , ОСОБА_8 податковий номер НОМЕР_6 ), про що наявні дані в Індивідуальних відомостях про позивача як застраховану особу в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (по формі ОК-5, копія в додатках) та відомостях з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору з Державної податкової служби у м. Києві №2657-25-46852 від 20.11.2025.
З цих відомостей видно, що у періоди з 01.04.2002 по 31.03.2004, з 01.10.2004 по 31.04.2011 позивачу сплачувалась заробітна плата в розмірі, що є не меншим за мінімальний розмір, а також сплачувались податки, однак страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування роботодавець за позивача не сплачував. Вочевидь з метою уникнути відповідальності роботодавець і здійснював постійне переоформлення позивача, як працівника інших ФОПів. 
З даних по формі ОК-5 видно, що після запровадження з 01.01.2011 на законодавчому рівні обов`язкової сплати за працівників єдиного соціального внеску (ЄСВ) роботодавцем з 01.01.2011 по 30.04.2011 було сплачено за неї ЄСВ і цей період відповідачем до її страхового стажу зараховано. А з травня 2011 позивач припинила трудові відносини з ФОП ОСОБА_4 (хоча в ОК-5 зазначена інша особа-роботодавець), їй на руки було видано трудову книжку, в якій записи здійснено лише за період до 31.05.2004.
Наразі, всі вищезазначені фізичні особи-підприємці: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 податковий номер НОМЕР_7 , ОСОБА_5 податковий номер НОМЕР_3 , ОСОБА_6 податковий номер НОМЕР_4 , ОСОБА_7 податковий номер НОМЕР_5 , ОСОБА_8 податковий номер НОМЕР_6 , перебувають в статусі «Припинено», про що наявні дані в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Отже здійснити сплату внесків за позивача за періоди її роботи у вищезазначених підприємців та внести відповідні коригуючі дані про сплату до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування фактично нікому.
Суд вважає, що позивач не повинна відповідати за неналежне виконання роботодавцем-страхувальником свого обов`язку щодо нарахування та належної сплати страхових внесків. Наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для незарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивачу періодів її роботи.
Верховний Суд, застосовуючи вказані норми Закону, не розділяє право особи на призначення пенсії з зарахуванням чи незарахуванням певного періоду трудової діяльності до страхового стажу, що дає право на пенсію за віком, після запровадження персоніфікованого обліку залежно від того, яку посаду на підприємстві-страхувальнику займала така застрахована особа, оскільки пенсійний орган мав своєчасно здійснювати контроль за сплатою страхувальником страхових внесків з заробітної плати працівників та притягувати чи ініціювати питання притягнення до відповідальності такого страхувальника та його посадових осіб, відповідальних за несвоєчасну сплату чи несплату таких внесків, а не фактично компенсовувати свою бездіяльність на стадії призначення пенсії конкретній особі. 
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 01.11.2018 року у справі №199/1852/15-а, від 20.03.2019 у справі №688/947/17, від 31.10.2019 у справі №683/1814/16-а, від 23.03.2020 у справі №535/1031/16-а, від 26.03.2020 у справі №299/3616/16-а, від 17.11.2021 у справі №242/5635/16-а, від 30.12.2021 у справі №348/1249/17.
Суд приходить до висновку, що індивідуальні відомості щодо позивача з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування по формі ОК-5 та відомості з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору з Державної податкової служби у м. Києві №2657-25-46852 від 20.11.2025, що підтверджують її трудову діяльність у цей період, враховуючи позицію Верховного Суду, є достатньою правовою підставою для зарахування спірних періодів до її страхового стажу для пенсії. А враховуючи те, що за період з 01.01.2004 по 31.03.2004, з 01.10.2004 по 31.12.2010 заробітна плата їй сплачувалась в розмірі не меншому, ніж була на той період передбачена законодавством мінімальна встановлена заробітна плата, то й щомісячний внесок на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування позивача за всі місяці вищезазначених періодів мав бути не меншим, ніж мінімальний страховий внесок. Таким чином, всі місяці за періоди з 01.01.2004 по 31.03.2004, з 01.10.2004 по 31.12.2010 (6 років 6 місяців) мають бути зараховані до її страхового стажу для пенсії.
Страховий стаж, обчислений відповідачем за наслідками розгляду заяви позивача про призначення пенсії від 02.01.2026 становить 22 роки 0 місяців 22 дні , що підтверджується змістом оскаржуваного рішення та розрахунку страхового стажу по формі РС-право до цього рішення.
З урахуванням періодів трудової діяльності позивача з 01.01.1992 по 04.06.1997 (5 років 5 місяців 4 дні), з 01.01.2000 по 30.06.2001 (1 рік 6 місяців) та з 01.07.2001 по 30.11.2001 (0 років 5 місяців), з 01.01.2004 по 31.03.2004 та з 01.10.2004 по 31.12.2010 (6 років 6 місяців) її страховий стаж становить 35 років 10 місяців , що дає позивачу право на призначення пенсії за віком після досягнення 60-річного віку.
За правилами ч. 1, 2 ст. 6 КАС України , суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.02.2019 (справа №826/7380/15) вказала, що верховенство права, як основоположний принцип адміністративного судочинства, визначає спрямованість судочинства на досягнення справедливості та надання ефективного захисту.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. 
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
У постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі №461/2579/17 викладено правові позиції про те, що «Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Таким чином, дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом». 
Частиною 3 ст. 245 КАС України визначено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Суд вважає, що в даному випадку найбільш ефективним способом захисту порушеного права є скасування оскаржуваного рішення відповідача та зобов`язання останнього призначити їй пенсію за віком з 02.01.2026, зарахувавши до страхового стажу для пенсії періоди трудової діяльності з 01.01.1992 по 04.06.1997, з 01.01.2000 по 30.06.2001 та з 01.07.2001 по 30.11.2001 згідно записів трудової книжки № НОМЕР_1 , а також періоди з 01.01.2004 по 31.03.2004, з 01.10.2004 по 31.12.2010 (6 років 6 місяців) згідно індивідуальних відомостей щодо неї з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування по формі ОК-5 та відомостей з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору з Державної податкової служби у м. Києві №2657-25-46852 від 20.11.2025.
Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 5 КАС України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист; захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також у будь-який спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень; формами захисту, зокрема, є визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи вищевикладене, відповідно до основних засад адміністративного судочинства, вимог законодавства України, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що наявні правові підстави для задоволення позову.
VI. Розподіл судових витрат
Позивач сплатив судовий збір у сумі 1064,96 грн., який належить до розподілу на користь позивача на підставі ч. 1 ст. 139 КАС України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 77, 161,245, 255, 293, 295 КАС України, суд -
В И Р І Ш И В:
1.Адміністративний позов задовольнити.
2.Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області №262540020527 від 09.01.2026 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .
3.Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області призначити з 02.01.2026 ОСОБА_1 пенсію за віком, зарахувавши до її страхового стажу для пенсії періоди трудової діяльності з 01.01.1992 по 04.06.1997, з 01.01.2000 по 30.06.2001 та з 01.07.2001 по 30.11.2001 згідно записів трудової книжки № НОМЕР_1 , а також періоди з 01.01.2004 по 31.03.2004, з 01.10.2004 по 31.12.2010 як страховий стаж в кількості 6 років 6 місяців з урахуванням індивідуальних відомостей щодо неї з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування по формі ОК-5 та відомостей з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору з Державної податкової служби у м. Києві від 20.11.2025 №2657-25 46852.
4.Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1064 (одна тисяча шістдесят чотири) грн. 96 коп.
Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Якщо розглянуто справу в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
Апеляційна скарга подається учасниками справи до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_8 .
Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, адреса: вул. Валентини Крицак, 6, м. Херсон, 73036; ЄДРПОУ 21295057.

Суддя Оксана БОЙКО