ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА _01054, _м.Київ, _вул.Б.Хмельницького,44-В, _тел. _(044) _334-68-95, _E-mail: _inbox@ki.arbitr.gov.ua
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
22.07.2026 | Справа № 910/5757/26
За позовом Публічного акціонерного товариства "Центренерго" 
до 1) Державного підприємства "Держвуглепостач" 
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінуніверсал"
за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Фонду державного майна України
про визнання договору та угоди недійсними 
Суддя Сташків Р.Б.
Секретар судового засідання Гарашко Т.В.
Представники сторін:
від позивача – Гаврись Я.Б.,
від відповідача-1 – не з`явився,
від відповідача-2 – Левченко А.О.,
від третьої особи –не з`явився. 

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
На розгляд Господарського суду міста Києва передано указану позовну заяву Публічного акціонерного товариства "Центренерго" (далі - позивач) до Державного підприємства "Держвуглепостач" (далі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінуніверсал" (далі - відповідач-2) про:
- визнання недійсним договору відступлення права вимоги (цесії) №30/01/2026-1 від 30.01.2026, укладеного між Державним підприємством “ДЕРЖВУГЛЕПОСТАЧ” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “ФІНУНІВЕРСАЛ”; 
- визнання недійсною угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог від 30.01.2026, яку укладено між Державним підприємством “ДЕРЖВУГЛЕПОСТАЧ” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “ФІНУНІВЕРСАЛ”.
Позивач вважає, що спірні договір та угода суперечать ч. 3 ст. 92, ч. 3 ст. 512, ч.1 ст. 516, 601, п. 5 ч. 1 ст. 602 Цивільного кодексу України та є наявні підстави для застосування приписів статей 203, 215 ЦК України для визнання таких правочинів недійсними.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.05.2026 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/5757/26, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче засідання на 24.06.2026.
04.06.2026 відповідачем-2 подано відзив на позовну заяву.
08.06.2026 відповідачем-1 подано відзив на позовну заяву.
08.06.2026 позивачем подано відповіді на відзиви обох відповідачів.
10.06.2026 відповідач-2 подав заперечення на відповідь на відзив.
15.06.2026 відповідач-1 подав заперечення на відповідь на відзив.
17.06.2026 третя особа подала письмові пояснення по справі.
22.06.2026 відповідач-1 подав заперечення на пояснення третьої особи.
Протокольною ухвалою від 24.06.2026 суд закрив підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті на 15.07.2026.
02.07.2026 позивач надав відповіді на питання відповідача-1 в порядку ст. 90 ГПК України.
15.07.2026 відповідач-2 подав клопотання про відкладення розгляду справи, яке обґрунтовано тим, що адвокат який представляє інтереси відповідача-2 не може бути присутньою у судовому засіданні через хворобу її дитини.
Суд прийняв до уваги клопотання відповідача-2 та ухвалою від 15.07.2026 відклав розгляд справи по суті на 22.07.2026.
22.07.2026 надійшло клопотання від відповідача-1 про відкладення розгляду справи, яке обґрунтовано тим, що в.о. директора підприємства, який відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є єдиною особою, уповноваженою діяти від імені підприємства без довіреності, представляти його інтереси, підписувати процесуальні документи та приймати управлінські рішення, відповідно до наказу №2-к від 21.07.2026 перебуває у службовому відрядженні до Державного підприємства «Волиньвугілля». Метою службового відрядження є проведення робочих переговорів із керівництвом ДП «Волиньвугілля» щодо добровільного погашення простроченої заборгованості перед ДП «Держвуглепостач», продовження переговорного процесу, узгодження взаємних розрахунків, підписання актів звірки та вжиття заходів, спрямованих на досудове врегулювання існуючої заборгованості.
У судовому засіданні 22.07.2026 розглядаючи клопотання відповідача-1 про відкладення розгляду справи представник позивача заперечив проти нього, представник відповідача-2 підтримав клопотання та також просив суд відкласти розгляд справи посилаючись на те, що у провадженні іншого суду зараз вирішується питання щодо відкриття провадження у справі про банкрутство відповідача-1.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
За наслідками вирішення письмового клопотання відповідача-1 та усного клопотання відповідача-2 про відкладення розгляду справи, суд відмовив у їх задоволенні.
Представником відповідача-2 одразу ж після відмови судом у відкладенні розгляду справи було усно заявлено судді Сташківу Р.Б. відвід від розгляду справи.
Суд надав 20 хв перерву у судовому засіданні 22.07.2026 представнику відповідача-2 для оформлення відповідної заяви про відвід у письмовій формі.
Після перерви представник відповідача-2 повідомив суд про те, що йому необхідно більше часу, декілька днів, для оформлення відводу.
Згідно з ч. 3 ст. 38 ГПК України відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. 
Після спливу вказаного строку заявляти відвід (самовідвід) дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.
У частині 4 ст. 35 ГПК України вказано, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.
Представник відповідача-2 як діючий адвокат, що бере участь у господарському процесі має знати, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, у даному випадку про відмову у відкладенні розгляду справи, не є підставою для відкладення розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 43 ГПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.
Відповідно до частини 3 та 4 ст. 43 ГПК України якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.
Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
Приймаючи до уваги наведене, суд вбачає у діях представника відповідача-2 зловживання своїми правами з метою затягування розгляду справи, у зв`язку із чим усне клопотання про відвід судді залишається без розгляду. 
По суті спору представник позивача вимоги позову підтримав повністю, просив суд позов задовольнити, представник відповідача-2 проти позову повністю заперечив. 
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:
18.06.2019 між Публічним акціонерним товариством "Центренерго" як покупцем та Державним підприємством "Держвуглепостач" як постачальником укладено договір поставки вугілля №111/25 (далі – Договір поставки).
Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2021 у справі №910/16418/19 присуджено до стягнення з ПАТ "Центренерго" на користь ДП "Держвуглепостач" заборгованість за договором поставки №111/25 від 18.06.2019 у сумі 231905419 грн 57 коп., пеню у сумі 11669858 грн 71 коп., 3% річних у сумі 2134765 грн 65 коп., інфляційні втрати у сумі 2728658 грн 51 коп. та судовий збір у сумі 672282 грн 77 коп. 
Позивач вказує, що йому стало відомо про укладення договору відступлення права вимоги (цесії) №30/01/2026-1 від 30.01.2026 між ДП «Держвуглепостач» та ТОВ «Фінансова компанія «ФІНУНІВЕРСАЛ» та угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 30.01.2026 після отримання в Електронному суді заяви ТОВ «ФК «Фінуніверсал» від 04.05.2026 про заміну стягувача у виконавчому провадженні по виконанню рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/16418/19.
Позивач вважає, що договір про відступлення права вимоги (цесії) №30/01/2026-1 від 30.01.2026 та угода про зарахування зустрічних однорідних вимог від 30.01.2026 підлягають визнанню недійсними з наступних підстав:
- правочин щодо відступлення права вимоги та зарахування зустрічних однорідних вимог є значним правочином відповідно до Статуту ДП «Держвуглепостач», та останнє було зобов`язане отримати згоду від Фонду державного майна України на укладення Договору відступлення права вимоги та на укладення угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог;
- спірним правочином було передано право вимоги про стягнення боргу та санкцій за договором поставки вугілля №111/25 від 18.06.2019, який в свою чергу містить застереження, яке забороняє здійснювати передачу прав і/або обов`язків за Договором третій особі, а також здійснювати зарахування зустрічних однорідних вимог, зокрема без попередньої письмової згоди іншої сторони та відповідного рішення Наглядової ради ПАТ «Центренерго» згідно Статуту ПАТ «Центренерго»;
- ПАТ «Центренерго» не надавало згоди ДП «Держвуглепостач» на передачу прав і/або обов`язків за Договором поставки вугілля третій особі. Наглядова ради ПАТ «Центренерго» згідно Статуту ПАТ «Центренерго» не приймала рішення на надання згоди ДП «Держвуглепостач» на передачу прав і/або обов`язків за Договором поставки вугілля третій особі;
- спірні договір та угода суперечать ч. 3 ст. 92, ч. 3 ст. 512, ч.1 ст. 516, 601, п. 5 ч. 1 ст. 602 Цивільного кодексу України та є наявні підстави для застосування приписів статей 203, 215 ЦК України для визнання таких правочинів недійсними.
Позивач також надав суду копії документів, з яких вбачається, що раніше позивачем було односторонньою заявою №08/3435 від 28.10.2021 здійснено зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 487038948,60 грн в порядку ст. 601 ЦК України.
У той же час, ДП «Держвугепостач» не погодилось із проведенням такого зарахування та подало позов про визнання правочину щодо зарахування зустрічних однорідних вимог недійсним. ДП «Держвугепостач» наполягало на тому, що передавати свої права і/або обов`язки та зараховувати зустрічні однорідні вимоги за Договором поставки вугілля №111/25 від 18.06.2019 третій особі без попередньої письмової згоди іншої Сторони як це передбачено в п.9.7 Договору заборонено, а оскільки ДП «Держвугепостач» такої згоди не давав, тому таке зарахування є недійсним.
За наслідками розгляду позову постановою Північного апеляційного господарського суду у справі №911/94/23 від 18.10.2023, яке залишено без змін постановою Верховного Суду Касаційного господарського суду №911/94/23 від 14.02.2024, було задоволено позов ДП «Держвугепостач» та визнано недійсним правочин про зарахування зустрічних однорідних вимог.
Заперечуючи проти позову відповідач-1 посилається на наступне:
- позивач не є стороною оспорюваних правочинів, а тому немає права на їх оскарження;
- позивач не є ні Підприємством (ДП «Держвуглепостач»), ні Суб`єктом управління Підприємства (Фондом державного майна України). Отже, навіть якщо вважати порушення порядку погодження значних правочинів підставою для визнання їх недійсними, то право на такий позов відсутнє у ПАТ «Центренерго» в силу прямої вказівки норм Статуту ДП «Держвуглепостач»;
- термін дії договору поставки вугілля закінчився, а застереження п. 9.7 не може безмежно обмежувати обіг права вимоги, підтвердженої судовим рішенням. Договір поставки вугілля №111/25 від 18.06.2019 є виконаним та припиненим. Право вимоги ДП «Держвуглепостач» до ПАТ «Центренерго» підтверджено набранням законної сили рішенням Господарського суду м. Києва у справі №910/16418/19 від 16.03.2021 та є самостійним зобов`язанням, яке виникло на підставі судового рішення, а не чинного договору. Застосування умов виконаного договору для обмеження обороту права вимоги, визнаного у судовому порядку, суперечить принципам цивільного права та природі виконавчого провадження.
Заперечуючи проти позову відповідач-2 вважає, що позивач не довів які саме його права були порушені оспорюваними правочинами, та що внаслідок відступлення права вимоги змінився обсяг його обов`язків, порядок виконання зобов`язання чи іншим чином погіршилося його правове становище.
Відповідач-2 стверджує, що на момент укладення оспорюваного договору предметом відступлення було не право вимоги за Договором поставки вугілля №111/25 від 18.06.2019 як елемент триваючих договірних правовідносин, а майнове право вимоги, підтверджене судовим рішенням, яке набрало законної сили та перебуває на стадії примусового виконання.
Третя особа у своїх поясненнях зазначила, що оспорювані правочини є значними правочинами на укладення яких необхідне погодження Фондом держаного майна України. Фонд підтверджує, що відповідач-1 не звертався з проханням погодити укладання спірних договорів. Відповідно, Фонд не надавав згоди на укладення договору відступлення права вимоги (цесії) №30/01/2026-1 від 30.01.2026 та угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог від 30.01.2026.
Як вбачається з матеріалів справи, між ДП «Держвуглепостач» як цедентом та ТОВ «Фінансова компанія «ФІНУНІВЕРСАЛ» як цесіонарієм було укладено договір відступлення права вимоги (цесії) №30/01/2026-1 від 30.01.2026 (далі – Договір відступлення).
Згідно з п. 1 Договору відступлення цедент відступив, а цесіонарій набув право вимоги грошових коштів до Публічного акціонерного товариства “Центренерго”, належне цедентові на підставі договору поставки вугілля №111/25 від 18.06.2019, заборгованість за яким у сумі 249110985,21 грн стягнута на користь цедента в примусовому порядку рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2021 у справі №910/16418/19.
Крім того, 30.01.2026 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Фінуніверсал”, як стороною 1, та Державним підприємством “Держвуглепостач”, як стороною 2 укладено угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог (далі – Угода про зарахування).
За умовами Угоди про зарахування, було проведено зарахування зустрічних однорідних вимог між ДП «Держвуглепостач» та ТОВ «ФК «Фінуніверсал» на суму 255256346,12 грн, строк виконання якої настав. 
Відповідно до п.1 Угоди про зарахування ТОВ «ФК «Фінуніверсал» (первісний кредитор ТОВ «Шахтарськтранс») належить право вимоги стягнення коштів із ДП «Держвуглепостач» у сумі 255256346,12 грн згідно рішення Господарського суду м. Києва №910/17385/19 від 24.12.2020 по Договору поставки вугілля №08-19/ЕНЦ ВІД 18.06.2019. 
Пункт 2 Угоди про зарахування викладений наступним чином: 
«Відповідно до умов укладеного Сторонами Договору відступлення права вимоги (цесії) №30/01/2026-1 від 30.01.2026, Сторона 2 (ДП «Держвуглепостач») відступила Стороні 1 (ТОВ «ФК «Фінуніверсал») право вимоги грошових коштів до ПАТ «Центренерго», належне Стороні 2 (ДП «Держвуглепостач») на підставі Договору поставки вугілля №111/25 від 18.06.2019, заборгованість за яким у сумі 249110985,21 грн стягнута на користь Сторони 1 (ТОВ «ФК «Фінуніверсал») в примусовому порядку рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2021 у справі №910/16418/19. Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження №70440509 від 30.11.2022 судовий наказ №910/16418/19 про стягнення заборгованості знаходиться на виконанні в ВПВР ДДВС МЮУ в стані: зупинено. Відтак, на підставі зазначених договорів, рішення Господарського суду м. Києва від 16.03.2021 року у справі №910/16418/19 Сторона 1 (ТОВ «ФК «Фінуніверсал») має заборгованість перед Стороною 2 (ДП «Держвуглепостач») у розмірі 249110985,21 грн строк оплати якої настав».
У пункті 3 та 4 Угоди про зарахування сторони дійшли згоди про залік зустрічних однорідних вимог в повному обсязі на суму 255256346,12 грн.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем-1 виникли цивільні права та обов`язки за Договором поставки, а рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2021 у справі №910/16418/19 було встановлено наявність боргу у позивача перед відповідачем-1 за цим договором.
Таким чином, відповідач-1 виступає кредитором, а позивач боржником за зобов`язаннями, які виникли за Договором поставки. А спірними правочинами відповідача замінили кредитора у зобов`язанні за Договором поставки. 
За умовами п. 9.7 Договору поставки жодна зі Сторін не може передавати свої права і/або обов`язки за Договором третій особі, а також здійснювати зарахування зустрічних однорідних вимог без попередньої письмової згоди іншої Сторони та відповідного рішення Наглядової ради ПАТ «Центренерго» згідно Статуту ПАТ «Центренерго».
Позивач підтверджує, що Наглядова рада ПАТ «Центренерго» згідно Статуту ПАТ «Центренерго» не приймала рішення на надання згоди ДП «Держвуглепостач» на передачу прав і/або обов`язків за Договором поставки вугілля третій особі.
Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 512 ЦК України).
Зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги (ст. 601 ЦК України).
Відповідно до п. 5, ч. 1, ст. 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог в інших випадках, встановлених договором або законом.
Що стосується посилань позивача як на підставу визнання спірних правочинів недійсними через ненадання погодження Фондом державного майна України на укладення спірних правочинів, то суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 1.1 Статуту ДП «Держвуглепостач» є державним унітарним підприємством, що діє як державне комерційне підприємство, засноване на державній власності та належить до сфери управління Фонду державного майна України (далі – Суб`єкт управління Підприємства). 
Згідно з п. 10.6 Статуту ДП «Держвуглепостач» Суб`єкт управління Підприємства може вирішувати будь-які питання діяльності Підприємства. 
Відповідно до п.п. 10.7.17 п. 10.7 Статуту ДП «Держвуглепостач» до виключної компетенції Суб`єкта управління Підприємства відповідно до покладених на нього завдань належить прийняття рішення про надання згоди на вчинення Підприємством значних господарських зобов`язань (правочинів) в розумінні розділу 11 Статуту. 
Згідно з п. 11.1.1 Статуту ДП «Держвуглепостач» незалежно від вартості значним господарським зобов`язанням (правочином) є: укладення правочинів та/або господарських зобов`язань щодо відступлення права вимоги та/або зарахування зустрічних однорідних вимог. 
Таким чином, правочин щодо відступлення права вимоги та зарахування зустрічних однорідних вимог є значним правочином відповідно до Статуту, та ДП «Держвуглепостач» було зобов`язане отримати згоду від Фонду державного майна України на укладення Договору відступлення права вимоги та на укладення угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог.
З пояснень Фонду державного майна України вбачається, що ДП «Держвуглепостач» не звертався до Фонду за погодженням на укладення спірних правочинів.
У даному випадку саме Фонд має право оскаржувати дії відповідача-1 щодо перевищення своїх повноважень на укладення спірних правочинів без відповідного погодження. 
Суд відхиляє твердження відповідачів стосовно того, що предметом договору відступлення прав вимоги є не право вимоги за договором поставки, а майнове право вимоги, підтверджене судовим рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2021 у справі №910/16418/19 щодо стягнення 249110985,21 грн, з огляду на наступне.
Предметом розгляду спору у справі №910/16418/19 було стягнення заборгованості за договором поставки вугілля №111/25 від 18.06.2019, за умовами п. 9.7 якого жодна зі сторін не може передавати свої права і/або обов`язки за договором третій особі, а також здійснювати зарахування зустрічних однорідних вимог без попередньої письмової згоди іншої сторони та відповідного рішення наглядової ради Публічного акціонерного товариства “Центренерго” згідно статуту Публічного акціонерного товариства “Центренерго”.
Тобто, договір поставки, право вимоги за яким було передано ТОВ “Фінансова компанія “Фінуніверсал” згідно договору відступлення права вимоги №30/01/2026-1 від 30.01.2026, має обмеження на відступлення права вимоги. Відповідні права та обов`язки можуть бути передані лише за попередньою письмовою згодою іншої сторони та відповідного рішення наглядової ради Публічного акціонерного товариства “Центренерго”.
Проте, матеріали справи не містять доказів отримання попередньої письмової згоди від Публічного акціонерного товариства “Центренерго” та наглядової ради Публічного акціонерного товариства “Центренерго” на укладення договору відступлення права вимоги №30/01/2026-1 від 30.01.2026, як це передбачено п. 9.7 договору поставки вугілля.
При цьому, є помилковими твердження Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Фінуніверсал” стосовно того, що предметом договору відступлення прав вимоги є не право вимоги за договором поставки, а майнове право вимоги, підтверджене судовим рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2021 у справі №910/16418/19 щодо стягнення 249110985,21 грн, позаяк ухвалення судового рішення щодо стягнення заборгованості за договором не є підставою заміни зобов`язання за договором – новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, яким надано захист судовим рішенням. Таке судове рішення не змінює обсягу прав та обов`язків сторін зобов`язання, а тільки підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання цивільного зобов`язання у процедурах виконавчого провадження.
Суд також звертає увагу, що відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України добросовісність це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Відповідачу-1 було достеменно відомо, що укладення спірних правочинів без згоди позивача є порушенням п. 9.7 Договору поставки.
З матеріалів справи вбачається, що позивач також порушив вимоги п. 9.7 Договору поставки та без згоди відповідчаа-1 здійснив одностороннє зарахування зустрічних однорідних вимог за Договором поставки, що було встанволено в межах справи №911/94/26.
Верховний Суд у постанові №911/94/23 від 14.02.2024 погодився із доводами ДП «Держвуглепостач» що зарахування зустрічних однорідних вимог та/чи відступлення права вимоги у даному випадку можливе лише за попередньої письмової згоди іншої Сторони (яку ДП «Держвуглепостач» не надавало), як це передбачено у пунктах 9.7 Договорів поставки вугілля на основі яких виникла заборгованість, незважаючи на закінчення терміну їх дії.
У зв`язку із наведеним вище дії відповідача-1 щодо укладення ним спірних правочинів без згоди позивача вказують на суперечливість поведінки відповідача-2.
Приписами частини першої статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У ст. 203 ЦК України наведено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Частина 1 цієї норми містить вимогу до змісту правочину, який не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства.
За приписами ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Враховуючи наведене вище, договір відступлення права вимоги (цесії) №30/01/2026-1 від 30.01.2026 та угода про зарахування зустрічних однорідних вимог від 30.01.2026 були укладені без виконання вимог п. 9.7 Договору поставки та всупереч нормам ч. 3 ст. 512, ч.1 ст. 516, 601, п. 5 ч. 1 ст. 602 ЦК України, що підтверджує їх недійсність.
У частині 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, зважаючи на викладене вище, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на відповідачів.
Керуючись ст.ст. 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд 

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю.
Визнати недійсним договір відступлення права вимоги (цесії) №30/01/2026-1 від 30.01.2026, який укладений між Державним підприємством “Держвуглепостач” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Фінуніверсал”.
Визнати недійсною угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог від 30.01.2026, укладену між Державним підприємством “Держвуглепостач” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Фінуніверсал”.
Стягнути з Державного підприємства "Держвуглепостач" (010601, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 4; ідентифікаційний код 40225511) на користь Публічного акціонерного товариства "Центренерго" (08711, Київська обл., Обухівський район, селище міського типу Козин, вул. Рудиківська, 49; ідентифікаційний код 22927045) 2662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн 40 коп. судового збору. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінуніверсал" (01054, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 64, офіс 101; ідентифікаційний код 40909251) на користь Публічного акціонерного товариства "Центренерго" (08711, Київська обл., Обухівський район, селище міського типу Козин, вул. Рудиківська, 49; ідентифікаційний код 22927045) 2662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн 40 коп. судового збору. 
Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.
Повний текст рішення складено 24.07.2026.

Суддя Р.Б. Сташків