ун. № 759/1923/13-а
пр. № 2-а/759/124/13 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2013 року 

Святошинський районний суд м. Києва
в складі головуючого судді Мазур І.В.
при секретарі Сіряченко Я.В.
з участю позивача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошової компенсації замість речового майна, - 
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошової компенсації замість речового майна.
Позивач при зверненні до суду зазначив, що проходив кадрову військову службу у Збройних Силах України та перебував на речовому забезпеченні у військовій частині № НОМЕР_1 . Наказом міністра оборони України №426 від 8.12.2010р. був звільнений з військової служби у відставку Збройних Сил України у запас з правом носіння військової форми одягу. Позивач зазначає, що на момент звільнення він мав отримати речове майно, або за бажанням мав отримати грошову компенсацію за речове майно. Проте на письмову заяву від 30.01.2013р. про виплату йому грошової компенсації за речове майно ним було отримано відмову у такій виплаті. В зв`язку з вищенаведеним позивач просить суд позов задовольнити в повному обсязі, стягнути з відповідача на його користь компенсацію за неотримане речове майно в сумі 8086грн.82коп., а також судові витрати по справі..
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити.
Представник відповідача проти позову заперечував, направив до суду заперечення у письмовому вигляді. При цьому посилався на те, що бюджетом 2012 та 2013року витрати на компенсацію за речове майно не передбачено. Крім того, строк позовної давності закінчився.
Суд, заслухавши пояснення позивача по справі, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного.
Судом встановлено, що позивач проходив військову службу у військовій частині № НОМЕР_1 .
Наказом міністра оборони України №1426 від 8.12.2010р. був звільнений з військової служби у відставку Збройних Сил України у запас з правом носіння військової форми одягу./а.с.5/ 
Позивач в судовому засіданні пояснив, що він звертався із заявою до військової частини НОМЕР_1 про виплату грошової компенсації за належне йому, але не отримане речове майно, однак, листом від 4.02.2013року йому було відмовлено у вищезазначеній виплаті. 
Вважає вказану відмову необґрунтованою та такою, що суперечить вимогам чинного законодавства.
Однак, суд не погоджується з таким твердженням позивача виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. 
Згідно ч.2 ст. 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці отримують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або, по їх бажанню грошову компенсацію. Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців і компенсації замість продовольчих пайків встановлюються Кабінетом Міністрів України з урахуванням коефіцієнта грошових доходів. 
На виконання вимог вказаного Закону Кабінетом Міністрів України прийнято:
- Постанову від 12 березня 1996 року №316 (316-96-п) «Про норми забезпечення продовольчими пайками військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства, військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу Міністерства внутрішніх справ»;
- Постанову від 22 липня 1998 року №1135 (1135-98-п) «Про забезпечення військовослужбовців Збройних Сил речовим майном у мирний час».
Дію ч. 2 ст. 9 вказаного Закону призупинено Законом України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів»в частині одержання військовослужбовцями речового майна і продовольчих пайків або за бажанням військовослужбовців грошової компенсації замість них. Закон набув чинності з 11.03.2000 року.
З січня 2001 року набрала чинності ст.. 16 Закону України «Про Збройні Сили України», якою військовослужбовцям гарантувалося одержання за рахунок держави житла, фінансового, речового, продовольчого, медичного (у тому числі санаторно-курортного) та інших видів забезпечення у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України і враховують характер та умови службової діяльності, стимулюють заінтересованість громадян України у військовій службі.
Закон не передбачав отримання грошової компенсації за не отримане речове та продовольче забезпечення. 
29.03.2002 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №426 «Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації», яка також не передбачала компенсації за продовольче забезпечення.
Тобто грошова компенсація замість продовольчих пайків та речового майна були передбачені законодавством України в період з 20.12.1991 року по 11.03.2000 року.
Таким чином, суд дійшов висновку, що права позивача в частині компенсації за речове майно не порушені. 
Суд враховує, що Кабінетом Міністрів України 28.10.2004 року прийнято постанову від №1444 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час». 
Відповідно до п. 27 постанови КМУ №1444 військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації. 
Разом з тим, дію ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» згідно із Законом України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів`від 17.02.2000 року №1459-111 призупинено в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них та замість речового майна (за винятком військовослужбовців Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони та Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, що використовують цивільний одяг, який зашифровує особу та відомчу належність військовослужбовців). 
Таким чином, постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 № 1444 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час» визначено порядок та розміри грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців, а не поновлено право позивача на отримання грошової компенсації замість неодержаного речового майна, яке було призупинено Законом України «Про деякі заходи, щодо економії бюджетних коштів`від 17.02.2000 року. 
Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб`від 3.11.2006 року №328-V (який набрав чинності з 01.01.2007) ст. 9 Закону N 2011-XII викладено в новій редакції та доповнено статтею 9-1, якою за іншим порядком врегульовано здійснення продовольчого та речового забезпечення військовослужбовців, а не передбачена сама можливість за бажанням військовослужбовців одержувати грошову компенсацію замість продовольчих пайків і речового майна. 
Зазначена правова норма не визнана неконституційною, діє до цього часу і є частиною національного законодавства. 
Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Відсутній також і будь-який нормативний документ, що регулює питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.
Конституційний Суд України у п. 13 мотивувальної частини рішення від 03.10.1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативно-правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайно є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовує однопредметний акт, який діяв у часі раніше.
Відповідно до ч. 3 ст. 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України.
Відповідно до зазначених положень Конституції України та рішення Конституційного Суду України пріоритетними в даному випадку є положення Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів», тому до спірних правовідносин не може бути застосована ч. 2 ст. 91 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на яку посилається позивач, і яка передбачала можливість отримання грошової компенсації замість речового майна за вибором позивача.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що законні права позивача діями відповідачів не порушувалися, а тому позовні вимоги про визнання дій неправомірними, зобов`язання виплатити грошову компенсацію замість речового майна є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.
Керуючись Конституцією України, Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Законом України «Про Збройні Сили України», Законом України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів», Керуючись ст. ст. 9-11, 14, 69-71, 86, 94, 128, 158-163, 167 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :
У задоволенні позову відмовити.
Постанова може бути оскаржена до апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови. 

Суддя: