ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 серпня 2026 року 
м. Київ
справа № 320/48993/24
адміністративне провадження № К/990/26583/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Білоуса О.В., 
суддів - Васильєвої І.А., Желтобрюх І.Л.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Кагарлицьке» на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року (головуючий суддя Жук Р.В.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2025 року (головуючий суддя Кузьмишина О.М., судді - Вівдиченко Т.Р., Грибан І.О.) у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «Кагарлицьке» до Головного управління ДПС у Київській області, Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
У С Т А Н О В И В:
28 вересня 2024 року Приватне акціонерне товариство «Кагарлицьке» (далі - ПАТ «Кагарлицьке») звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі - ГУ ДПС у Київській області), Державної податкової служби України (далі - ДПС України), в якому просило: визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в реєстрації податкових накладних/ розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, прийняте Комісією з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних ГУ ДПС у Київській області 10953403/00385905 від 24 квітня 2024 року; зобов`язати ДПС України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних, подану ПАТ «Кагарлицьке» податкову накладну №1 від 12 квітня 2024 року датою подання її на реєстрацію.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 5 листопада 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано десятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків, серед яких зокрема вказано про необхідність надати суду позовну заяву у новій редакції, в якій визначити належний склад відповідачів та уточнити позовні вимоги до належних відповідачів; надати суду заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням підстав поважності пропуску такого строку, а також надати відповідні докази на їх підтвердження.
15 листопада 2024 року ПАТ «Кагарлицьке» на виконання вимог вказаної ухвали про залишення позову без руху подало до суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, в якій, в обґрунтування причин пропуску строку звернення до суду посилалося на те, що станом на 2024 рік у товаристві працює є лише один працівник: директор - ОСОБА_1., оскільки, інші працівники були мобілізовані, стали до лав територіальної оборони, виїхали за кордон з лютого 2022 року, що підтверджується податковим розрахунком сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків-фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску ПАТ «Кагарлицьке». Також, позивачем зазначено, що з 1 серпня 2024 року по 25 вересня 2024 року він надавав допомогу військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується копією довідки зазначеної військової частини від 25 вересня 2024 року №03-19/3749. Крім того, позивач вказував на введення воєнного стану на території України з 24 лютого 2022 року, який продовжено і на час звернення до суду з позовом, а також посилався на статті 8, 17 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», у зв`язку з чим виконував першочерговий обов`язок та не мав можливості звернутися з даним позовом до суду в установлений процесуальним законом строк.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2025 року, у задоволенні заяви ПАТ «Кагарлицьке» про поновлення строку звернення до суду відмовлено, позовну заяву на підставі пункту 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) повернуто позивачу з усіма доданими до неї документами.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, повертаючи позовну заяву, виходив з того, що наведені позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду підстави не свідчать про наявність особливих і непереборних обставин, які є поважними причинами пропущеного строку на подання позовної заяви, оскільки обставини внутрішньої роботи у межах установи є суб`єктивними, стосуються виключно належної організації роботи в середині установи та залежать від волі керівника й працівників, а тому не виправдовують зволікання у вчиненні процесуальних дій. 
Не погодившись з ухвалою суду першою інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, ПАТ «Кагарлицьке» подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2025 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Верховний Суд ухвалою від 2 липня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ «Кагарлицьке» з метою перевірки доводів щодо неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права з підстави, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Зокрема позивач у скарзі посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи допустили неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, а саме: статей 122 та 123 КАС України, статей 8 та 17 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та не врахували висновки про застосування статей 122 та 123 КАС України, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22.
ПАТ «Кагарлицьке» вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували положення статті 122 КАС України, занадто формально та поверхнево, не надали належну оцінку тому, що фактичною причиною пропуску процесуального строку було те, що директор ОСОБА_1. - єдиний працівник товариства фактично виконував встановлений законом першочерговий обов`язок. Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли протиправних висновків про те, що зазначені позивачем у заяві про поновлення строку підстави пропуску строку на звернення до суду є неповажними, отже постановили незаконні та необґрунтовані рішення про повернення позовної заяви у цій справі, чим позбавили позивача доступу до справедливого правосуддя. ПАТ «Кагарлицьке» вважає, що у даному випадку надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства має бути визнаним неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
ГУ ДПС у Київській області, скориставшись своїм правом подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити в її задоволенні з огляду на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій про пропуск позивачем строку на оскарження рішення про відмову в реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та визнання неповажними причин пропуску позивачем строку на звернення до суду з цим позовом.
Зокрема відповідач у відзиві зазначає, що позивач в обґрунтування касаційної скарги вказує, що станом на 2024 рік у ПАТ «Кагарлицьке» є лише один працівник: директор - ОСОБА_1 оскільки, інші працівники були мобілізовані, стали до лав територіальної оборони, виїхали за кордон з лютого 2022 року, що підтверджується податковим розрахунком сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків-фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску ПАТ «Кагарлицьке». Також, позивачем зазначено, що з 1 серпня 2024 року по 25 вересня 2024 року він надавав допомогу військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується копією довідки Військової частини НОМЕР_1 від 25 вересня 2024 року №03-19/3749.
Посилання скаржника на внутрішньо-організаційні процеси у роботі товариства, на думку контролюючого органу, не можуть свідчити про поважність причин пропуску строку на звернення до суду з позовом, оскільки позивач про порушення своїх прав дізнався після прийняття оскаржуваного рішення та проходження процедури адміністративного оскарження.
Зазначені доводи позивача жодним чином не можуть сприйматись як об`єктивні перешкоди, які не залежали від волі позивача та дійсно унеможливили звернення до суду у більш стислі строки.
Також, позивач зазначає про введення воєнного стану на території України з 24 лютого 2022 року який продовжено по сьогоднішній день та посилається на статті 8, 17 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», у зв`язку з чим виконував першочерговий обов`язок та не мав можливості звернутися з даним позовом до суду в установлений процесуальним законом строк.
Водночас, згідно з правовою позицією Верховного Суду, сформованою у постановах від 26 вересня 2022 року у справі №560/403/22, від 16 лютого 2023 року у справі №640/7964/21 та від 28 лютого 2023 року у справі №400/6312/21, від 20 квітня 2023 року у справі №560/12377/21, сам лише факт введення воєнного стану на території України не може слугувати безумовною та достатньою підставою для визнання поважними причин пропуск процесуального строку, за відсутності відповідних обґрунтувань та доказів того, як саме введення воєнного стану, вплинуло на права та обов`язки позивача.

Господарська діяльність здійснюється самостійно, на власний ризик та має здійснюватися належним чином.
Посилання позивача на відсутність у штаті підприємства працівників та надання допомоги військовій частині не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду, оскільки ПАТ «Кагарлицьке» не було позбавлене можливості щодо звернення до спеціалістів у відповідній галузі. Доказів щодо неможливості такого звернення позивачем не надано.
Також, судами попередніх інстанцій обґрунтовано враховано той факт, що право на оскарження рішення контролюючого органу до адміністративного суду виникло у ПАТ «Кагарлицьке» з 10 травня 2024 року. Згідно копії довідки Військової частини НОМЕР_1 від 25 вересня 2024 року № 03-19/3749 позивач надавав допомогу з 1 серпня 2024 року по 25 вересня 2024 року. Тобто, навіть враховуючи наявність вказаної довідки, позивач із 10 травня 2024 року по 1 серпня 2024 року міг скористатися правом на звернення до суду із позовною заявою.
З огляду на викладене, ГУ ДПС у Київській області вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви
Оскільки вимоги ухвали Верховного Суду від 2 липня 2025 року щодо направлення справи судом першої інстанції виконані не були, то судом касаційної інстанції неодноразово, а саме: 12 серпня 2025 року, 1 вересня 2025 року, 2 жовтня 2025 року, 10 листопада 2025 року, 20 січня 2026 року, 4 березня 2026 року, 9 квітня 2026 року, 18 травня 2026 року, 17 червня 2026 року направлялася до Київського окружного адміністративного суду ухвала від 2 липня 2025 року з вимогою направити справу для здійснення касаційного розгляду.
Справа №320/48993/24 надійшла до Верховного Суду 3 липня 2026 року.
Згідно з частиною першою статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судові рішення першої та апеляційної інстанцій в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Загальні норми процедури судового оскарження в межах розгляду публічно-правових спорів регулюються КАС України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - КАС України).
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю (частина перша статті 5 КАС України).
Положеннями частини першої статті 122 КАС України унормовано, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. 
Відповідно до частини другої статті 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
При цьому за приписами частини четвертої статті 122 КАС України якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою, другою статті 123 КАС України передбачено, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Відповідно до частини першої статті 121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інше подібне за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість пропущеного строку; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У сфері оподаткування права та обов`язки платників податків і зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження та обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - ПК України).
Спірним у цій справі є питання додержання ПАТ «Кагарлицьке» строку звернення до суду з позовом про визнання протиправним і скасування рішення про відмову в реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних після проведення процедури адміністративного оскарження та отримання рішення контролюючого органу про залишення його скарги без задоволення.
Відповідно до пункту 56.1 статті 56 ПК України, рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.
Спеціальними нормами, які встановлюють порядок оскарження рішень контролюючих органів, є норми статті 56 ПК України. Зі змісту цієї статті вбачається, що у платника податків є право розсуду в обранні адміністративного та/або судового порядку оскарження такого рішення після його отримання. Обрання платником податків у першу чергу адміністративного порядку оскарження рішення не виключає можливості надалі звернутися до суду з відповідним позовом, що визнається досудовим порядком вирішення спору. Водночас якщо після отримання рішення контролюючого органу платник податків звертається до суду з позовом, його право на адміністративне оскарження такого рішення втрачається.
Пунктом 56.18 статті 56 ПК України визначено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.
За приписами пункту 56.19 статті 56 ПК України у разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.
Відповідно до пункту 102.1 статті 102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.
ПК України не встановлює, зокрема, спеціального строку звернення до суду з позовом про оскарження рішень контролюючого органу, які не стосуються нарахування грошових зобов`язань платника податків.
Разом з цим, згідно з висновками Судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 11 жовтня 2019 року у справі №640/20468/18 та у постанові Верховного Суду від 8 лютого 2021 року у справі №360/1252/19 спеціальні строки для звернення до суду з позовом про скасування рішень контролюючих органів, що не пов`язані з нарахуванням грошових зобов`язань, зокрема, рішення про відмову в реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних та зобов`язання її зареєструвати, після проведення процедури адміністративного оскарження та отримання рішення про залишення скарги без задоволення, нормами ПК України не визначені, тому інші рішення контролюючих органів, які не стосуються нарахування грошових зобов`язань платника податків, за умови попереднього використання позивачем досудового порядку вирішення спору (застосування процедури адміністративного оскарження - абзац третій пункту 56.18 статті 56 ПК України), оскаржуються в судовому порядку в такі строки:
а) тримісячний строк для звернення до суду встановлюється за умови, якщо рішення контролюючого органу за результатами розгляду скарги було прийнято та вручено платнику податків (скаржнику) у строки, встановлені ПК України. При цьому такий строк обчислюється з дня вручення скаржнику рішення за результатами розгляду його скарги на рішення контролюючого органу;
б) шестимісячний строк для звернення до суду встановлюється за умови, якщо рішення контролюючого органу за результатами розгляду скарги не було прийнято та/або вручено платнику податків (скаржнику) у строки, встановлені ПК України. При цьому, такий строк обчислюється з дня звернення скаржника до контролюючого органу із відповідною скаргою на його рішення.
Аналогічний правовий висновок був сформований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 липня 2025 року у справі №500/2276/24.
Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 липня 2025 року у справі №500/2276/24 вказала, що в адміністративному судочинстві можна виділити такі строки оскарження рішень/дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень:
1) якщо платник податків не оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку - строк звернення до суду становить 6 місяців (частина друга статті 122 КАС України);
2) якщо платник податків оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку, яке не стосується нарахування грошових зобов`язань (наприклад, блокування ПН; присвоєння ризикового статусу тощо), - строк звернення до суду становить 3 місяці (частина четверта статті 122 КАС України);
3) якщо платник податків оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку, яке передбачає нарахування грошових зобов`язань (наприклад, податкове повідомлення-рішення), - строк звернення до суду становить 1 місяць (пункт 56.19 статті 56 ПК України).
Відтак в даному випадку застосовується тримісячний строк для звернення до суду, який обчислюється з дня вручення скаржнику рішення за результатами розгляду його скарги на рішення контролюючого органу.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішення про відмову в реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних від 24 квітня 2024 року №10953403/00385905 оскаржувалося ПАТ «Кагарлицьке» в адміністративному порядку та рішенням Комісії з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних від 9 травня 2024 року №29277/00385905/2 скаргу позивача залишено без задоволення, а рішення - без змін. 
Оскільки позивачем вказане рішення отримано 9 травня 2024 року, то тримісячний строк на звернення до суду із цим позовом закінчується 12 серпня 2024 року. 
Водночас позивач звернувся до суду із даним позовом через систему «Електронний суд» 28 вересня 2024 року, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ПАТ «Кагарлицьке» у заяві про поновлення строку звернення до суду не заперечувало, що ним пропущено строк звернення до суду з цим позовом та просило його поновити, посилаючись на відсутність у штаті підприємства станом на 2024 рік працівників, крім директора, який у період з 1 серпня 2024 року по 25 вересня 2024 року надавав допомогу військовій частині НОМЕР_1 , та на введення воєнного стану на території України з 24 лютого 2022 року, у зв`язку з чим позивач виконував першочерговий обов`язок, відповідно до статті 8, 17 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та не мав можливості звернутися до суду з цим позовом у строк, встановлений процесуальним законом.
Норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з врахуванням обставин у справі.
Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.
Оцінюючи поважність підстав несвоєчасного звернення до суду, необхідно виходити з того, що причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина (або кілька обставин), яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Усталеною також є і практика Верховного Суду, що при вирішенні питання про поновлення строку, в межах кожної конкретної справи, суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущено; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності.
Так, судами попередніх інстанцій обґрунтовано зазначено, що поважними причинами пропуску строку не можуть виступати складнощі в організації трудового процесу, оскільки неналежна організація трудового процесу з боку відповідальних осіб є суто суб`єктивною причиною, а негативні наслідки, які настали у зв`язку з такою причиною є певною мірою відповідальністю за неналежне виконання своїх процесуальних обов`язків, які для усіх учасників справи мають бути рівними.
Частинами першою - третьою статті 44 КАС України визначено, що учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки.
Учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Учасники справи мають право: 1) ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; 2) подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; 3) подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; 4) ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; 5) оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; 6) користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.
Отже наведеною нормою КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до суду з позовною заявою.
Для цього позивач як особа, зацікавлена у поданні позовної заяви, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.
Крім того, господарська діяльність здійснюється самостійно, на власний ризик та має здійснюватися належним чином.
Щодо посилання позивача як на підставу для поновлення строку на звернення до суду з позовом на те, що останній з початку повномасштабного вторгнення всіляко сприяє Збройним Силам України, виконує завдання та роботи, що мають оборонний характер, надавав допомогу військовій частині НОМЕР_1 з 1 серпня 2024 року по 25 вересня 2024 року, то судами першої та апеляційної інстанцій зазначено наступне.
ПАТ «Кагарлицьке» до суду першої інстанції надано Довідку Військової частини НОМЕР_1 від 25 вересня 2024 року №03-19/3749, в якій зазначено, що ОСОБА_1 у період з 1 серпня 2024 року по 25 вересня 2024 року здійснював допомогу Військовій частині НОМЕР_1 у вигляді надання логістичних волонтерських послуг.
При цьому судами попередніх інстанцій зазначено, що перебіг тримісячного строку на звернення позивача до суду із цим позовом обраховується з 10 травня 2024 року, а саме з наступного дня після отримання останнім 9 травня 2024 року рішення, прийнятого за результатами розгляду скарги, і закінчився 12 серпня 2024 року (понеділок).
Таким чином, позивач із 10 травня 2024 року по 12 серпня 2024 року мав можливість скористатися правом на звернення до суду із позовною заявою як у порядку самопредставництва, так і шляхом звернення за допомогою спеціалістів у відповідній галузі.
Також ПАТ «Кагарлицьке» як на підставу для поновлення строку на звернення до суду з позовом посилалося на введення воєнного стану на території України з 24 лютого 2022 року, який продовжував діяти на момент його звернення з позовною заявою, та необхідністю виконання першочергового обов`язку, відповідно до статей 8, 17 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Судами попередніх інстанцій в обґрунтування рішень зазначено, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Саме по собі посилання на введення воєнного стану на території України не може бути поважною причиною для поновлення або продовження відповідного процесуального строку для суб`єкта владних повноважень без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду та без надання відповідних доказів того, як саме введення воєнного стану вплинуло на роботу такого суб`єкта, що, в свою чергу, обумовило пропуск відповідного строку або необхідність його поновлення/продовження. 
При оцінці поважності причин пропуску процесуального строку у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні додатково необхідно враховувати, зокрема: територіальне місцезнаходження суду, порядок його функціонування; місце проживання (місцезнаходження) заявника; ведення на відповідній території бойових дій або розташування у безпосередній близькості до такої території, посилення ракетних обстрілів у відповідний проміжок часу, що об`єктивно створювало реальну небезпеку для життя учасників процесу; тривалість самого процесуального строку та час, який минув із дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали конкретній особі реалізувати своє право (повноваження) у межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску), та інші доречні обставини.
Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права, викладений у постанові Верховного Суду від 10 січня 2023 року у справі №640/3489/21.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2022 року у справі №990/115/22 зазначила, що запровадження на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку.
Тобто, введення воєнного стану на території України може бути поважною причиною для поновлення позивачу процесуального строку, у випадку, якщо позивач зазначить конкретні обставини, які вплинули на своєчасність звернення до суду та зазначить як саме введення воєнного стану вплинуло на позивача, а також надасть відповідні докази.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що заява про поновлення строку та документи додані до неї не містять аргументів щодо того, яким чином введення воєнного стану вплинуло на позивача та перешкодило йому реалізувати своє право на звернення до суду.
При цьому судами зазначено, що адреса місцезнаходження ПАТ «Кагарлицьке» є Київська область, Рокитнянський район, що не є прифронтовою територією, а обставини відсутності працівників не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду, яка має бути визнана судом поважною для поновлення строку звернення до суду.
Колегія суддів касаційної інстанції у цій справі, зважаючи на викладені у касаційній скарзі доводи та надані на їх підтвердження докази, оцінені під час судового розгляду, в повній мірі підтримує наведені вище висновки судів попередніх інстанцій і не знайшла підстав вважати, що суди у цій справі допустили порушення норм процесуального права формуючи відповідні висновки, що стосуються обставин відсутності правових підстав для поновлення строку звернення до суду.
Отже, перевіривши наведене позивачем обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду у взаємозв`язку із висновками судів попередніх інстанцій, що слугували підставою для повернення позовної заяви, суд касаційної інстанції вважає їх такими, що у повному обсязі ґрунтуються на суб`єктивному ставленні позивача до наведених ним обставин. Водночас зазначені доводи жодним чином не можуть сприйматись як об`єктивні перешкоди, які не залежали від волі позивача та дійсно унеможливили звернення до суду у визначені законодавством строки.
Відповідно до частини другої статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
З огляду на викладене суд касаційної інстанції вважає, що ПАТ «Кагарлицьке» так і не довело наявності інших поважних причин такого пропуску строку звернення до суду.
Підсумовуючи викладене у сукупності, суд касаційної інстанції погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що ПАТ «Кагарлицьке» у цій справі пропустило строк звернення до суду. Сукупність обставин у цій справі, наведених у судах першої та апеляційної інстанцій, вказує на те, що позивачем у спірний період не було вчинено усіх залежних та можливих від нього дій, які б свідчили про бажання та дійсний намір реалізації наданого законом процесуального права на подання адміністративного позову. При цьому поважних причин пропуску такого строку ПАТ «Кагарлицьке» не навело.
Така поведінка позивача не може бути визнана сумлінною, а тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для поновлення позивачу пропущеного строку звернення до суду.
Надаючи оцінку доводам позивача, наведеним у касаційній скарзі, щодо неврахування судами висновків Верховного Суду, сформованого у постанові від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22, то колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що наведене скаржником судове рішення ухвалене за інших фактичних обставин справи, встановлених судами, тому посилання на те, що рішення у цій справі ухвалено без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, є безпідставними.
Аргументи касаційної скарги про неправильність зроблених судами висновків є безпідставними та зводяться до переоцінки встановлених у справі обставин, що не узгоджується з приписами статті 341 КАС України.
Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що ухвала Київського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року та постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2025 року ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Усі доводи та їх обґрунтування викладені в касаційній скарзі не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, тому підстави для скасування ухвалених судових рішень та задоволення касаційної скарги відсутні.
Касаційна скарга не містить інших відомостей про обставини, які б давали підстави для поновлення строку звернення до суду, а також свідчили б про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при ухваленні судових рішень, а тому підстави для скасування ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції й задоволення касаційної скарги відсутні.
Згідно із статтею 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Кагарлицьке» залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач О.В.Білоус
Судді І.А.Васильєва
І.Л.Желтобрюх