ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/4994/25	

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Л.В. Поліщук,
суддів: К.В. Богатиря, О.Ю. Аленіна,
розглянувши в порядку письмового позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Комунальної установи «Одесреклама» Одеської міської ради
на рішення Господарського суду Одеської області від 30.03.2026 (суддя Д.О. Бездоля, м.Одеса)
у справі №916/4994/25
за позовом Комунальної установи «Одесреклама» Одеської міської ради
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «СТ-Реклама»
про стягнення 235454,13 грн,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог
Комунальна установа «Одесреклама» Одеської міської ради звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «СТ-Реклама», в якій просила стягнути з відповідача на користь позивача пеню в сумі 235454,13 грн, а саме: за договором №326-р від 10.12.2014 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 10,16 грн; за договором №327-р від 29.12.2014 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 0,97 грн; за договором №328-р від 03.02.2015 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 91,47 грн; за договором №330-р від 05.02.2015 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 33,11 грн; за договором №337-р від 31.03.2015 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 144,09 грн; за договором №359-р від 17.06.2015 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 27,38 грн; за договором №396-р від 25.09.2015 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 3,11 грн; за договором №402-р від 19.10.2015 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 19,26 грн; за договором №421-р від 17.03.2016 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 2,77 грн; за договором №428-р від 02.07.2016 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 3,86 грн; за договором №437-р від 01.09.2016 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 2,84 грн; за договором №443-р від 21.10.2016 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 3,87грн; за договором №321-рд від 01.08.2014 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 13894,42 грн; за договором №331/1-рд від 26.02.2015 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 200161,45 грн; за договором №442-рд від 01.11.2016 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 10349,68 грн; за договором №542-рд від 01.02.2025 на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі 705,69 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов вищевказаних договорів в частині своєчасного здійснення оплати вартості тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду Одеської області від 30.03.2026 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «СТ-Реклама» на користь Комунальної установи «Одесреклама» Одеської міської ради пеню в сумі 70544,09 грн та судовий збір в сумі 2821,76 грн. В іншій частині позову відмовлено.
Суд першої інстанції, проаналізувавши встановлені обставини справи, дійшов висновку, що відповідач свої зобов`язання в частині своєчасного здійснення оплати вартості тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів виконав з порушенням строків, передбачених умовами укладених між сторонами договорів №396-р від 25.09.2015, №402-р від 19.10.2015, № 421-р від 17.03.2016, №428-р від 02.07.2016, №437-р від 01.09.2016, №443-р від 21.10.2016, №321-рд від 01.08.2014, №442-рд від 01.11.2016, №331/1-рд від 26.02.2015, №542-рд від 01.02.2025, що зумовлює правові наслідки у вигляді нарахування пені на підставі пункту 6.2. цих договорів та обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення 235146,95 грн. Разом з тим, встановивши за результатами розгляду даного спору обґрунтованість заявлених позивачем вимог в частині стягнення пені у вказаній сумі, місцевий господарський суд зменшив її розмір на 70% (до 70544,09 грн).
Водночас судом встановлено, що позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню у сумі 307,18 грн нараховану на підставі договорів №328-р від 03.02.2015, №330-р від 05.02.2015, №337-р від 31.03.2015, №359-р від 17.06.2015, №326-р від 10.12.2014, №327-р від 29.12.2014, копії яких відсутні в матеріалах справи, у зв`язку з чим судом відмовлено у задоволенні позовних вимог у цій частині.
Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги
Не погодившись з ухваленим рішенням суду, Комунальна установа «Одесреклама» Одеської міської ради звернулася до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просила оскаржуване рішення змінити та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник зазначив про те, що судом першої інстанції необґрунтовано зменшено розмір пені на підставі припущень про скрутний фінансовий стан відповідача та за відсутності належних доказів на підтвердження вказаних обставин, при цьому не врахувавши, що відповідач, підписуючи договори з позивачем, усвідомлював відповідальність, був обізнаний про розмір пені та строки її нарахування.
Позиція відповідача щодо апеляційної скарги
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги Комунальної установи «Одесреклама» Одеської міської ради, а оскаржуване рішення суду - залишити без змін. Зокрема, відповідач зазначив, що право суду на зменшення неустойки прямо передбачене законом та є дискреційним повноваженням суду, а тому суд першої інстанції правомірно застосував положення статті 551 Цивільного кодексу України та зменшив розмір пені.
Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції
Апеляційну скаргу зареєстровано судом 17.04.2026 за вх.№1556/26.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, О.Ю. Аленіна, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.04.2026.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.04.2026 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Комунальної установи «Одесреклама» Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 30.03.2026 у справі №916/4994/25 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. Доручено Господарському суду Одеської області надіслати матеріали справи №916/4994/25 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.
28.04.2026 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/4994/25.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.05.2026 апеляційну скаргу Комунальної установи «Одесреклама» Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 30.03.2026 у справі №916/4994/25 залишено без руху з підстав ненадання доказів сплати судового збору. 
Після усунення недоліків апеляційної скарги, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунальної установи «Одесреклама» Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 30.03.2026 у справі №916/4994/25.
Згідно із частинами першою, другою та десятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі; розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи; апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
З огляду на ціну позову у даній справі, що становить 235454,13 грн і є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, перегляд оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою вказаною ухвалою суду від 11.05.2026 постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Також вказаною ухвалою суду від 11.05.2026 встановлено відповідачу строк до 25.05.2026 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. 
14.05.2026 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «СТ-Реклама» надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№1556/26/Д2).
В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне
Фактичні обставини справи
Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами були укладені ідентичні за змістом договори №396-р від 25.09.2015, №402-р від 19.10.2015, №421-р від 17.03.2016, №428-р від 02.07.2016, №437-р від 01.09.2016, №443-р від 21.10.2016, №321-рд від 01.08.2014, №442-рд від 01.11.2016, №331/1-рд від 26.02.2015, №542-рд від 01.02.2025, за умовами яких позивачем було надано відповідачу право за плату тимчасово використовувати для розміщення рекламних засобів місця на територіях, будівлях, спорудах, що є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси, або інших об`єктах, що перебувають на утриманні органів, підприємств, установ та/або організацій Одеської міської ради та не передані у власність іншим особам.
Відповідно до пунктів 5.1., 5.2. договорів плата за договорами визначається на підставі тарифів та коригуючих коефіцієнтів до них, встановлених Виконавчим комітетом Одеської міської ради та чинних на момент укладення договорів. Відповідач зобов`язався вносити плату за договорами щомісячно не пізніше 27 числа місяця, за який вноситься плата, шляхом перерахунку відповідних коштів до бюджету міста Одеси на відповідний рахунок, відкритий в органах Державної казначейської служби України.
Згідно з пунктами 6.2., 6.4., 6.5. договорів у випадку прострочення платежів, передбачених пунктами 5.1., 5.2. договорів, відповідач зобов`язався сплачувати на користь позивача пеню від суми прострочення платежу за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України. Нарахування штрафних санкцій та пені не припиняється через шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконаним. Позовна давність щодо стягнення плати за цим договором та пені, передбачених пунктами 5.1., 6.1. договору, встановлюється строком в 4 роки.
Також позивачем до матеріалів справи долучені додатки до вказаних договорів, якими визначені перелік рекламних засобів, адреси їх розташування, погоджена вартість, що підлягає сплаті.
Позивач зазначає, що між сторонами, крім вищевказаних договорів, були укладені договори №326-р від 10.12.2014, №327-р від 29.12.2014, №328-р від 03.02.2015, №330-р від 05.02.2015, №337-р від 31.03.2015, №359-р від 17.06.2015, однак вони відсутні в матеріалах справи.
Позивачем був направлений відповідачу лист від 18.09.2024 № 551/01-27, в якому повідомив відповідача про розірвання укладених між сторонами договорів від 01.08.2014 №321-рд, від 26.02.2015 №331/1-рд, від 01.11.2016 №442-рд з 18.09.2024.
За порушення строків сплати платежів позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача пеню в межах наступних періодів на загальну суму 235454,13 грн:
-за договором №396-р від 25.09.2015, строк дії якого погоджений до 24.12.2015, розрахунок пені здійснений за період з 28.09.2015 по 21.10.2015 на суму 3,11 грн за прострочення виконання зобов`язань у вересні 2015 року;
-за договором №402-р від 19.10.2015, строк дії якого погоджений до 18.04.2016, розрахунок пені здійснений за період з 28.10.2015 по 13.01.2016 на суму 19,26 грн за прострочення виконання зобов`язань у жовтні та грудні 2015 року;
-за договором №421-р від 17.03.2016, строк дії якого погоджений до 16.06.2016, розрахунок пені здійснений за період з 01.06.2016 по 16.06.2016 на суму 2,77 грн за прострочення виконання зобов`язань у травні 2016 року;
-за договором №428-р від 02.07.2016, строк дії якого погоджений до 01.10.2016, розрахунок пені здійснений за період з 28.08.2016 по 01.10.2016 на суму 3,86 грн за прострочення виконання зобов`язань у серпні-вересні 2016 року;
-за договором №437-р від 01.09.2016, строк дії якого погоджений до 28.12.2016, розрахунок пені здійснений за період з 28.09.2016 по 06.10.2016 на суму 2,84 грн за прострочення виконання зобов`язань у вересні 2016 року;
-за договором №443-р від 21.10.2016, строк дії якого погоджений до 20.01.2017, розрахунок пені здійснений за період з 28.10.2016 по 05.01.2017 на суму 3,87 грн за прострочення виконання зобов`язань у жовтні-грудні 2016 року;
-за договором №442-рд від 01.11.2016, строк дії якого погоджений до 04.02.2026, розрахунок пені здійснений за період з 28.11.2016 по 31.12.2019 на суму 1991,05 грн за прострочення виконання зобов`язань у листопаді 2016 року-вересні 2017 року, лютому-березні 2018 року, травні 2018 року, серпні 2018 року, грудні 2018 року-грудні 2019 року; також, за вказаним договором в межах цієї справи позивачем нарахована пеня за період з 01.03.2024 по 18.09.2024 на суму 8358,63 грн за прострочення виконання зобов`язань у квітні 2023 року-серпні 2024 року. Позивач вже звертався до суду з позовом до відповідача про стягнення пені, зокрема, за договором №442-рд, з визначеним періодом нарахування з 01.01.2020 по 29.02.2024, тобто за період, який не охоплює період нарахування у цій справі;
-за договором №542-рд від 01.02.2025, строк дії якого погоджений до 25.01.2026, розрахунок пені здійснений за період з 28.02.2025 по 31.08.2025 на суму 705,69 грн за прострочення виконання зобов`язань у лютому 2025 року, квітні 2025 року, серпні 2025 року;
-за договором №321-рд від 01.08.2014, строк дії якого погоджений до 25.01.2026, розрахунок пені здійснений за період з 28.01.2015 по 31.12.2019 на суму 5453,78 грн за прострочення виконання зобов`язань у період січень-лютий 2015 року, квітень-вересень 2015 року, грудень 2015 року, травень-листопад 2016 року, січень-грудень 2017 року, лютий-березень 2018 року, травень 2018 року, серпень 2018 року, грудень 2018 року, січень 2019 року, травень 2019 року, липень-грудень 2019 року; також, за вказаним договором в межах цієї справи позивачем нарахована пеня за період з 01.03.2024 по 18.09.2024 на суму 18210,87 грн за прострочення виконання зобов`язань у травні 2023 року-серпні 2024 року;
-за договором №331/1-рд від 26.02.2015, строк дії якого був погоджений до 25.02.2025, розрахунок пені здійснений за період з 28.06.2016 по 21.12.2019 на суму 8334,90грн за прострочення виконання зобов`язань у червні 2016 року-жовтні 2017 року, лютому-березні 2018 року, травні 2018 року, липні-вересні 2018 року, грудні 2018 року-січні 2019 року, травні 2019 року, липні-листопаді 2019 року; також, за вказаним договором в межах цієї справи позивачем нарахована пеня за період з 01.03.2024 по 18.09.2024 на суму 191826,55 грн за прострочення виконання зобов`язань у лютому 2022 року-серпні 2023 року, січні-серпні 2024 року;
-за договором №328-р від 03.02.2015, строк дії якого погоджений до 29.04.2015, розрахунок пені здійснений за період з 28.02.2015 по 29.04.2025 на суму 91,47 грн, за прострочення виконання зобов`язань у лютому 2015 року та квітні 2015 року;
-за договором №330-р від 05.02.2015, строк дії якого погоджений до 29.04.2015, розрахунок пені здійснений за період з 28.02.2015 по 29.04.2025 на суму 33,11 грн, за прострочення виконання зобов`язань у лютому 2015 року та квітні 2015 року;
-за договором №337-р від 31.03.2015, строк дії якого погоджений до 30.06.2015, розрахунок пені здійснений за період з 28.04.2015 по 30.06.2015 на суму 144,09 грн за прострочення виконання зобов`язань у квітні-червні 2015 року;
-за договором №359-р від 17.06.2015, строк дії якого погоджений до 16.09.2015, розрахунок пені здійснений за період з 28.06.2015 по 16.09.2015 на суму 27,38 грн за прострочення виконання зобов`язань у червні-серпні 2015 року.
В цей же час, як зазначає позивач, за даними бухгалтерського обліку позивача, станом на 01.01.2015 залишок заборгованості по пені становить: за договором №321-рд від 01.08.2014 на суму 229,77 грн, за договором №326-р від 10.12.2014 на суму 10,16 грн, за договором №327-р від 29.12.2014 на суму 0,97 грн.
Також позивачем долучені докази щодо оплат, проведених відповідачем у спірних правовідносинах, при цьому позивач зазначив, що частина цих доказів не зберіглась у зв`язку із закінченням строків зберігання.
Позивач звертався до відповідача з претензією від 10.03.2025 № 149/01-27, в якій вимагав, зокрема, сплатити пеню у розмірі 250443,35 грн. 
Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з відповідача на користь позивача пені в загальній сумі 235454,13 грн, нарахованої позивачем у зв`язку з порушенням відповідачем строків оплати вартості тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів за вищевказаними договорами. 
Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не заперечував обставин укладення з позивачем вищевказаних договорів, за якими здійснено нарахування пені у цій справі, наведені позивачем відомості щодо проведених оплат відповідачем, а також арифметичну вірність розрахунку позивача та дані, які враховані позивачем при розрахунку пені, разом з тим відповідач просив суд зменшити заявлену до стягнення неустойку до 40000,00 грн, посилаючись на скрутний фінансовий стан товариства. На підтвердження обставин, які, за переконанням відповідача, свідчать про наявність підстав для зменшення судом суми заявленої до стягнення пені, відповідачем до матеріалів справи долучено: довідку банківської установи, з якої вбачається, що залишок коштів на рахунку відповідача станом на 29.12.2025 становить 37558,62 грн; фінансову звітність відповідача (форма 1-мс) станом на 31.12.2024, яка свідчить про те, що діяльність відповідача є збитковою.
Позиція суду апеляційної інстанції
Комунальна установа «Одесреклама» Одеської міської ради, звертаючись з апеляційною скаргою, просить змінити оскаржуване рішення та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, оскільки вважає неправомірним висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для зменшення пені.
За умовами частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Зважаючи на зміст апеляційної скарги, Південно-західний апеляційний господарський суд здійснює перегляд оскаржуваного рішення в частині зменшення судом першої інстанції розміру суми пені.
Відповідно до приписів частини першої та пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частинами першою, другою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно із статтею 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.
Вимогами частини першої статті 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що аналіз правовідносин, які існували між сторонами, свідчить, що укладені між сторонами договори за своєю юридичною природою є договорами найму (оренди).
Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Відповідно до статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється за договором найму.
Отже, зазначені договори найму породили взаємні права та обов`язки сторін, в тому числі обов`язок відповідача здійснити плату за користування місцем для розміщення реклами.
Так, на підставі укладених між сторонами договорів №396-р від 25.09.2015, №402-р від 19.10.2015, №421-р від 17.03.2016, №428-р від 02.07.2016, №437-р від 01.09.2016, №443-р від 21.10.2016, №321-рд від 01.08.2014, №442-рд від 01.11.2016, №331/1-рд від 26.02.2015, №542-рд від 01.02.2025 позивач надав відповідачу право за плату тимчасово використовувати для розташування рекламних засобів місця на територіях, будівлях, спорудах, що є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси, або інших об`єктах, що перебувають на утриманні органів, підприємств, установ та/або організації Одеської міської ради та не передані у власність іншим особам. Відповідач, в свою чергу, зобов`язався вносити плату за цими договорами щомісячно не пізніше 27 числа місяця, за який вноситься плата, шляхом перерахунку відповідних коштів до бюджету міста Одеси на відповідний рахунок, відкритий в органах Державної казначейської служби України.
Відповідач належним чином свої зобов`язання за вищевказаними договорами не виконував, а саме, плату за договорами вносив з порушенням строків, визначених договорами. 
Відповідно до приписів статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно з пунктами 6.2., 6.4., 6.5. договорів у випадку прострочення платежів, передбачених пунктами 5.1., 5.2. договорів, відповідач зобов`язався сплачувати на користь позивача пеню від суми прострочення платежу за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України. Нарахування штрафних санкцій та пені не припиняється через шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконаним. Позовна давність щодо стягнення плати за цим договором та пені, передбачених пунктами 5.1., 6.1. договору, встановлюється строком в 4 роки.
Враховуючи, що відповідач невчасно сплачував до бюджету міста Одеси платежі за договорами №396-р від 25.09.2015, №402-р від 19.10.2015, №421-р від 17.03.2016, №428-р від 02.07.2016, №437-р від 01.09.2016, №443-р від 21.10.2016, №321-рд від 01.08.2014, №442-рд від 01.11.2016, №331/1-рд від 26.02.2015, №542-рд від 01.02.2025, місцевий господарський суд вважав, що позивач правомірно заявив до стягнення з відповідача на підставі пунктів 6.2. договорів пеню у загальному розмірі 235146,95 грн.
Разом з тим, встановивши за результатами розгляду даного спору обґрунтованість заявлених позивачем вимог в частині стягнення пені в сумі 235146,95 грн, місцевий господарський суд зменшив її розмір на 70% (до 70544,09 грн).
Приписами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.
Саме таку правову позицію викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц, від 04.04.2018 у справі №367/7401/14-ц та від 26.09.2018 у справі №752/15421/17.
Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.
Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.
Крім того, при застосуванні положень статті 551 Цивільного кодексу України поняття «значно» є оціночним і має конкретизуватися у кожному окремому випадку з урахуванням того, що правила наведеної статті направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Вказана норма не є імперативною та застосовується за визначених умов на розсуд суду і визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.
Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 викладено висновок про те, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню за порушення зобов`язання, а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.
Зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.
При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Таким чином, у питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.
Такий підхід є усталеним в судовій практиці та застосований, зокрема, в постановах Верховного Суду від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23 та від 09.11.2023 у справі №902/919/22.
Отже, на підставі частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафних санкцій) до їх розумного розміру (постанови Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №902/538/18, від 03.03.2021 у справі №925/74/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 09.08.2023 у справі №921/100/22 та від 20.04.2023 у справі №904/124/22).
Так, у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Під «іншими учасниками господарських відносин» слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами. Відтак, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.
Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
При цьому колегія суддів наголошує на відсутності правових підстав для ототожнення інституту зменшення розміру неустойки зі звільненням відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки зменшення судом розміру штрафних санкцій є лише передбаченим законом проявом обмеження відповідальності боржника за наявності відповідних підстав для цього, що жодним чином не суперечить принципам розумності та справедливості.
За таких обставин, враховуючи, що головною метою неустойки є стимулювання боржника до належного виконання основного зобов`язання і не лише майновий стан боржника може бути підставою для зменшення штрафних санкцій, беручи до уваги ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за укладеними між сторонами договорами №396-р від 25.09.2015, №402-р від 19.10.2015, №421-р від 17.03.2016, №428-р від 02.07.2016, №437-р від 01.09.2016, №443-р від 21.10.2016, №321-рд від 01.08.2014, №442-рд від 01.11.2016, №331/1-рд від 26.02.2015, №542-рд від 01.02.2025 (зокрема, оплату вартості тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів), з огляду на кризову ситуацію, яка склалася в державі внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України та не могла не вплинути негативно на фінансовий стан відповідача, а також відсутність жодного доказу на підтвердження погіршення фінансового стану позивача, виникнення ускладнень у здійсненні ним господарської діяльності чи завдання останньому збитків в результаті прострочення відповідача, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, враховуючи те, що застосування штрафних санкцій не повинно лягати непомірним тягарем для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора, вважає, що суд першої інстанції, користуючись правом, наданим положеннями чинного законодавства, дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для зменшення належної до сплати суми пені на 70% (з 235146,95 грн до 70544,09 грн), що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності.
Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що стягнення з відповідача суми пені, зменшеної на 70%, виходячи з обставин цієї конкретної справи, компенсує негативні наслідки, пов`язані з простроченням останнім виконання прийнятих на себе зобов`язань, а також відповідає принципу пропорційності, у той час як стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «СТ-Реклама» штрафних санкцій у повному обсязі в умовах воєнного стану, на переконання колегії суддів, було б неспівмірним з негативними наслідками від порушення відповідачем відповідного зобов`язання.
Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд не вбачав підстав для стягнення з відповідача пені у сумі 307,18 грн, нарахованої позивачем на підставі договорів №328-р від 03.02.2015, №330-р від 05.02.2015, №337-р від 31.03.2015, №359-р від 17.06.2015, №326-р від 10.12.2014, №327-р від 29.12.2014, враховуючи їх відсутність у матеріалах справи, при цьому жодних доводів щодо незаконності рішення в цій частині апеляційна скарга не містить, водночас суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 269 Господарського процесуального кодексу України обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги при апеляційному перегляді справи, а тому колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду в апеляційному порядку оскаржуване рішення в цій частині не переглядається.
Висновки суду апеляційної інстанції
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, №303-A, п.29).
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).
В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позову; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 30.03.2026 у справі №916/4994/25 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.
Розподіл судових витрат
Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 276, 281, 282, 284 ГПК України,
Південно-західний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунальної установи «Одесреклама» Одеської міської ради залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 30.03.2026 у справі №916/4994/25 залишити без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної з дня її ухвалення та не підлягає оскарженню, крім випадків передбачених статтею 287 Господарського процесуального кодексу України.
Повну постанову складено 08.07.2026.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук 

Суддя К.В. Богатир

Суддя О.Ю. Аленін