ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 липня 2026 року 
м. Київ 
справа № 638/6833/25
провадження № 61-697св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Шиповича В. В.,
учасники справи:
заявниця -  ОСОБА_1 , 
заінтересована особа -  ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_2 - адвоката Суткової Рени Агабєковни, на постанову Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року
у складі колегії суддів: Мальованого Ю. М., Маміної О. В., Яцини В. Б.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст вимог заяви
1. У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із клопотанням про надання дозволу на виконання на території України рішення Учкурганського міжрайонного суду по цивільним справам Намангайської області республіки Узбекістан від 17 січня 2023 року про стягнення заборгованості по аліментам 
з ОСОБА_2 .
2. Клопотання мотивоване тим, що рішенням Наманганського міжрайонного суду з цивільних справ від 21 лютого 2002 року № 432 було стягнуто 
із ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , 1998 року народження. 
3. До повноліття сина рішення суду виконувалось у примусовому порядку виходячи з середньої заробітної плати Республіки Узбекистан, водночас після закриття виконавчого провадження виявилося, що ОСОБА_2 мав значні доходи, про які не було відомо державному виконавцю. 
4. У зв`язку із вищевказаним у нього утворилась заборгованість зі сплати аліментів, яка не погашена. 
5. У 2021 році  ОСОБА_1 звернулася до суду Республіки Узбекистан із позовом про стягнення заборгованості. 
6. Рішенням Учкурганського міжрайонного суду у цивільних справах Наманганської області Республіки Узбекистан від 17 січня 2023 року позовну заяву задоволено, постанову Наманганського міського відділу Бюро примусового виконання від 22 листопада 2011 року ОСОБА_2 про нарахування заборгованості по аліментам в розмірі 275 343 635 сум та неустойки на суму 
1 150 750 263 сум, всього на суму 1 426 184 879,9 сум, на підставі вимог Мінської конвенції направлено до уповноваженого органу Республіки Україна для виконання.
7. Ухвалою судової колегії з цивільних справ Наманганського обласного суду 
від 29 серпня 2023 року рішення Учкурганського міжрайонного суду у цивільних справах Наманганської області Республіки Узбекистан від 17 січня 2023 року було скасоване, цивільна справа була направлена до суду першої інстанції для нового розгляду по суті.
8. Ухвалою Судової колегії у цивільних справах Верховного Суду Республіки Узбекистан від 17 листопада 2023 року ухвалу судової колегії з цивільних справ Наманганського обласного суду від 29 серпня 2023 року скасовано.
9. Залишено без змін фразу:«стягнути з відповідача ОСОБА_2 аліменти 275 434 635 сум, неустойку 1 150 750 263 сум, всього 
1 426 184 897,90 сум на користь позивачки ОСОБА_1 » у рішенні Учкурганського міжрайонного суду у цивільних справах від 17 січня 2023 року шляхом доповнення. 
10. Вищезазначені судові рішення набрали законної сили. 
11. Відповідач, своєю чергою, мешкає на території України у смт. Печеніги Харківської області.
12. З урахуванням вищевказаного ОСОБА_1 просила розглянути питання про визнання та примусове виконання рішення Учкурганського суду по цивільним справам від 17 січня 2023 року № 2-1601-2107/3457, а також ухвали Судової колегії по цивільних справах Верховного Суду Республіки Узбекистан від 17 листопада 
2023 року по цивільній справі №2-1601-2107/3457.
Короткий зміст ухвали районного суду
13. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 13 червня 2025 року у задоволенні клопотання про закриття провадження по справі з розгляду клопотання про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення суду Республіки Узбекистан про стягнення заборгованості по аліментам з ОСОБА_2 відмовлено.
У задоволенні клопотання про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення суду Республіки Узбекистан про стягнення заборгованості по аліментам з ОСОБА_2 відмовлено.
14. Відмовляючи у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, районний суд мотивував своє рішення тим, що до клопотання не було додано документа, який би підтверджував, що боржник, який не брав участі у судовому процесі, був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що відповідно до пункту 2 частини другої статті 468 ЦПК України є підставою для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
15. Постановою Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 13 червня 2025 року 
в частині відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на виконання на території України рішення іноземного суду скасовано та ухвалено 
в цій частині нове судове рішення.
Клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на виконання на території України рішення суду Узбеської Республіки про стягнення заборгованості по аліментам з ОСОБА_2 задоволено.
Надано дозвіл на примусове виконання на території України рішення Учкурганського суду по цивільним справам від 17 січня 2023 року № 2-1601-2107/3457, а також ухвали Судової колегії по цивільних справах Верховного Суду Республіки Узбекистан від 17 листопада 2023 року у цивільній справі № 2-1601-2107/3457 за позовом ОСОБА_1 про направлення рішення Наманганського відділу Примусового виконання бюро про нарахування аліментів до України на підставі вимог Мінської конвенції щодо відповідача ОСОБА_2 , якими стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 заборгованість по аліментах у розмірі 275 434 635 сум, а також суму неустойки 
в розмірі 1 150 750 263 сум, а всього 1 426 184 897,90 сум, що згідно офіційного курсу Національного банку України (станом на 01 березня 2025 року) складає 
4 588 607,29 грн.
16. Скасовуючи ухвалу районного суду та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення заяви про надання дозволу на виконання рішення іноземного суду, апеляційний суд мотивував своє рішення помилковістю висновків районного суду щодо ненадання до суду разом із заявою документів, які б підтверджували, що боржник, який не брав участі у судовому процесі, був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.
17. Відтак апеляційний суд зауважив, що до заяви було додано належні та допустимі докази на підтвердження повідомлення ОСОБА_2 через його представника - ОСОБА_7 про розгляд справи судовими органами Республіки Узбекистан, якими є, зокрема: довідка Учкурганського міжрайонного суду 
у цивільних справах від 20 лютого 2023 року № 2-1601-2107/3457; телефонограми від 10 січня 2023 року та від 09 листопада 2023 року.
18. Більше того апеляційним судом зауважено, що про належне повідомлення ОСОБА_2 . Учкурганським міжрайонним судом у цивільних справах зазначено у змісті ухвали від 10 січня 2024 року.
19. Додатково колегія суддів апеляційного суду звернула увагу на те, що матеріали справи містять докази на підтвердження того, що при розгляді позову про стягнення аліментів по суті Наманганським міжрайонним судом у цивільних справах було направлено судове доручення до компетентного суду України щодо вручення позову з додатками і отримання показань від ОСОБА_2 , яке ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 19 листопада 2021 року повернуто без виконання, оскільки ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, заяви про розгляд справи без його участі та відзиву на позов не надав.
20. Вищезазначене, на переконання апеляційного суду, свідчить про відсутність підстав, передбачених частиною другою статті 468 ЦПК України, для відмови 
у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, оскільки до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду було додано належні та допустимі докази на підтвердження належного повідомлення заінтересованої особи про дату, час і місце розгляду справи.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
21. У січні 2026 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката 
Суткової Р. А., на постанову Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року у вказаній справі.
22. Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2026 рокувідкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
Клопотання представника  ОСОБА_2 - адвоката Суткової Р. А., про зупинення виконання постанови Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року задоволено.
Зупинено, до закінчення перегляду в касаційному порядку, виконання постанови Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року.
23. Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
24. У касаційній скарзі адвокат Суткова Р. А. просить скасувати постанову апеляційного суду, а ухвалу суду першої інстанції залишити в силі.
25. Підставою касаційного оскарження вказує неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які, на його переконання, полягають у безпідставному наданні дозволу на примусове виконання на території України рішення іноземного суду за відсутності доказів належного повідомлення боржника про розгляд справи. 
26. На переконання представника  ОСОБА_2 апеляційний суд дійшов помилкового висновку про належне повідомлення боржника про розгляд справи на підставі недопустимих доказів без урахування того, що до установи юстиції України не надходило жодного доручення іноземного суду на вручення судових документів у справі, в якій ухвалені судові рішення, щодо яких стягувачем подано клопотання.
27. Зауважує, що апеляційним судом було застосовано норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 28 травня 2020 року у справі 
№ 420/849/17 від 18 червня 2020 року у справі № 643/449/17, від 14 квітня 2021 року у справі № 755/17988/18, від 14 липня 2021 року у справі № 638/1720/20.
28. Також заявник касаційної скарги вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме висновку стосовно того, який саме документ є підтвердженням належного повідомлення (виклику) до суду сторони, щодо якої ухвалено рішення іноземного суду, якщо така сторона не брала участі у судовому процесі, не була належним чином і своєчасно повідомлена про дату, час і місце судового розгляду, а також не була поінформована про наслідки своєї неявки, а у разі її процесуальної недієздатності - належним чином представлена. 
29. Крім того, заявник вважає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо того, законодавством якої держави мають керуватися суд і сторони при вирішенні питання про належне повідомлення (виклик) сторони до суду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
30. У лютому 2026 року до Верховного Суду надійшов відзив представника  ОСОБА_1 - адвоката Полупанової Ольги Олександрівни, на касаційну скаргу, 
у якому вказано, що оскаржуване судове рішення ухвалене із дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу.
31. На переконання заявника відзива, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність у матеріалах справи доказів належного повідомлення 
ОСОБА_2 як особи, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
32. Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Учкурганського міжрайонного суду по цивільним справам Республіки Узбекистан від 17 січня 
2023 року № 2-1601-2107/3457 позовну заяву представника ОСОБА_1 
і ОСОБА_4 ОСОБА_1 «Про направлення до України рішення Наманганського міського відділу Примусового виконання бюро про нарахування аліментів щодо відповідача ОСОБА_2 на підставі Мінської конвенції» та направлено на підставі Мінської конвенції до компетентних органів Республіки Україна для виконання рішення Наманганського відділу Примусового виконання бюро від 24 листопада 2022 року про нарахування заборгованостей: за аліменти 
у розмірі 275 434 635 сум, за неустойку 1 150 750 263 сум, загальна заборгованість - 1 426 184 897,9 сум щодо відповідача ОСОБА_2 (Т.1, а.с.83-96).
33. Зі змісту вищевказаного рішення судами встановлено, що представник відповідача ОСОБА_5 у передбаченому порядку була повідомлена про дні проведення судового засідання, водночас з причин неявки у судове засідання або неповідомлення суду поважної причини неявки суд вважав за необхідне розглянути справу без участі сторони відповідача.
34. Відповідно до копії телефонограми від 10 січня 2023 року помічник судді Темиров З. особисто повідомив представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 про явку на 17 січня 2023 року об 11:00 годині у судове засідання Учкурганського міжрайонного суду по цивільним справам (Т.1, а.с.98-99).
35. Зі змісту копії довіреності від 06 березня 2018 року, посвідченої приватним нотаріусом Святошинського районного округу Київської області Леденьовим І. С., судами встановлено, що останньою ОСОБА_2 уповноважив 
ОСОБА_7 на представництво його інтересів з питань захисту його прав у всіх державних органах, зокрема, у судах будь-якої ланки. Довіреність видана строком на п`ять років та була дійсна до 06 березня 2023 року (Т.1, а.с.128).
36. Ухвалою судової колегії у цивільних справах Наманганського обласного суду від 29 серпня 2023 року рішення Учкурганського міжрайонного суду по цивільним справам від 17 січня 2023 року № 2-1601-2107/3457 скасовано.
37. Ухвалою Судової колегії у цивільних справах Верховного Суду Республіки Узбекистан від 17 листопада 2023 року ухвалу у цивільній справі 
№ 2-1601/2107/34576 судової колегії у цивільних справах Наманганського обласного суду від 29 серпня 2023 року скасовано та залишено без змін рішення Учкурганського міжрайонного суду у цивільних справах від 17 січня 2023 року шляхом доповнення фрази «з відповідача ОСОБА_2 стягнути на користь позивачки ОСОБА_1 заборгованість по аліментах в розмірі 275 434 635 сум 
і суму неустойки в розмірі 1 150 750 263 сум, а всього 1 426 184 897,90 сум (Т.1, 
а.с.179-182).
38. Також судами встановлено, що в рамках касаційного перегляду справи 
№ 2-1601/2107/34576 (касаційна справа № 6-3916-23) Верховним Судом Республіки Узбекистан на ім`я ОСОБА_2 25 жовтня 2023 року було направлено судову повістку. Датою вручення судової повістки вказано 31 жовтня 2023 року. Водночас графа «стан вручення судового акта» містить зауваження «не був вдома». Вищезазначене підтверджується відповідною копією довідки із відомостями, що підтверджують направлення судового акту (повістки з додатками) службою «Гібрідна пошта» (Т.1, а.с.186-188).
39. Відповідно до копії телефонограми від 09 листопада 2023 року встановлено, що представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 09 листопада 
2023 року та 16 листопада 2023 року повідомлено про те, що 17 листопада 2023 року об 09:30 год у судові колегії по цивільних справах Верховного Суду призначено розгляд касаційної скарги представника ОСОБА_1 (Т.1, а.с.183-185).
40. Рішення Учкурганського міжрайонного суду у цивільних справах від 17 січня 2023 року та ухвала Судової колегії у цивільних справах Верховного Суду Республіки Узбекистан від 17 листопада 2023 року набрали законної сили 17 листопада 
2023 року, є чинними та підлягають виконанню, на підтвердження чого матеріали справи містять довідку від 18 грудня 2023 року за підписом судді Учкурганського міжрайонного суду з цивільних справ Намангайської області Акрамова А. Р., та 
від 10 січня 2024 року за підписом голови Учкурганського міжрайонного суду з цивільних справ Б. Касимова (Т.1, а.с.8-9; 218).
41. Ухвалою Учкурганського міжрайонного суду у цивільних справах від 10 січня 2024 року вирішено направити до компетентного органу Республіки Україна клопотання ОСОБА_1 та Учкурганського міжрайонного суду у цивільних справах про надання дозволу на примусове виконання на території Республіки Україна ухвали суду від 17 листопада 2023 року за позовом ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості зі сплати аліментів (Т.1, а.с.172-175).
42. Зі змісту вищевказаної ухвали судами встановлено, що рішення Учкурганського міжрайонного суду у цивільних справах від 17 січня 2023 року на території Республіки Узбекистан не виконувалось, а зі змісту клопотання 
ОСОБА_1 судом встановлено, що місцем роботи відповідача 
ОСОБА_2 є ПАТ «Фінпрофіль», юридична адреса: Харківська область, Печенізький район, вул. Незалежності, 3, а також те, що відповідач мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: 
АДРЕСА_2 , тому вона просила направити вищевказане рішення (ухвалу) суду для примусового виконання на території України. 
43. Також у змісті ухвали судом зауважено, що при розгляді позову по суті судом першої інстанції було направлено окреме доручення до компетентного суду Республіки Україна для отримання пояснень відповідача за позовом, однак відповідь не була отримана. Відповідач та його представник ОСОБА_7 , незважаючи на те, що вони були належним чином повідомлені про місце і час судового засідання Учкурганського міжрайонного суду у цивільних справах Наманганської області, до Наманганського обласного суду та Верховного Суду Республіки Узбекистан, в якому вони були проінформовані про наслідки неявки: на судове засідання суду першої інстанції, призначене на 10 січня 2023 року об 
11:00 год, на 17 січня 2023 року об 11:00 год, на судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 29 серпня 2023 року об 10:00 год, а також на судове засідання касаційної інстанції на 09 листопада 2023 року об 10:00 год та 
17 листопада 2023 року об 09:30 год, у судові засідання не з`явились, причин своєї неявки суду не повідомили, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про розгляд цивільної справи без їх участі.
44. Аналогічні відомості щодо повідомлення ОСОБА_2 та його представника за довіреністю ОСОБА_7 про розгляд справи викладені 
у довідці від 20 лютого 2023 року № 2-1601-2107/3457 за підписом голови Учкурганського міжрайонного суду у цивільних справах (Т.1, а.с.220).
45. Крім того, із матеріалів, доданих до клопотання апеляційним судом у змісті оскаржуваної постанови встановлено, що 07 травня 2021 року Наманганським міжрайонним судом у цивільних справах було направлено судове доручення до компетентного суду України щодо вручення позову з додатками і отримання показань від ОСОБА_2 , яке ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 19 листопада 2021 року повернуто без виконання. Причиною повернення судового доручення вказано неявку ОСОБА_2 у судове засідання. Також Рубіжанським міським судом у змісті вищевказаної ухвали зазначено, що ОСОБА_2 заяви про розгляд справи без його участі та відзиву на позов не надав, що і стало підставою для повернення судового доручення без виконання (Т.1, а.с.68-69; 194-197; 200-204).
46.  ОСОБА_2 взятий на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: 
АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою від 07 грудня 2020 року № 6335-5000328552 (Т.2, а.с.15).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
47. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
48. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу.
49. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
50. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
51. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
52. Предметом касаційного перегляду є постанова апеляційного суду за наслідками вирішення питання про надання дозволу на виконання на території України рішення суду Республіки Узбекистан.
53. Законом, який встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок є Закон України «Про міжнародне приватне право».
54. Відповідно до змісту статті 3 Закону України «Про міжнародне приватне право» якщо міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж встановлені цим Законом, застосовуються правила цього міжнародного договору.
55. Частиною першою статті 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
56. Визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України (стаття 82 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
57. Змістом частини першої, другої, восьмої статті 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України.
58. Умови визнання та виконання рішення іноземного суду, що підлягає примусовому виконанню визначені законодавцем статтею 462 ЦПК України, відповідно до змісту частини першої якої рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.
59. Питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника (частина перша статті 464 ЦПК України).
60. Згідно з частиною шостою статті 467 ЦПК України розглянувши подані документи та вислухавши пояснення сторін, суд постановляє ухвалу про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду або про відмову 
у задоволенні клопотання з цього питання. Копія ухвали надсилається судом сторонам у триденний строк з дня постановлення ухвали.
61. Частиною восьмою статті 467 ЦПК України передбачено, що якщо в рішенні іноземного суду суму стягнення зазначено в іноземній валюті, суд, який розглядає це клопотання, визначає суму в національній валюті за курсом Національного банку України на день постановлення ухвали.
62. Підстави для відмови в задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду передбачені статтею 468 ЦПК України.
63. За змістом статті 468 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: 1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; 4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; 5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; 6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; 7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; 8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання; 9) в інших випадках, встановлених законами України.
64. 19 лютого 1998 року між Україною та Республікою Узбекистан було підписано договір про правову допомогу та правові відносини у цивільних та сімейних справах (далі - Договір).
65. Вищевказаний Договір ратифіковано Законом України «Про ратифікацію Договору між Україною та Республікою Узбекистан про правову допомогу та правові відносини у цивільних та сімейних справах». Дата набрання чинності - 
19 червня 1999 року, а відтак він підлягає першочерговому врахуванню, зокрема, при вирішенні питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.
66. Питання про визнання та виконання рішень врегульовані змістом Розділу ІІІ Договору.
67. Статтею 52 Договору передбачено, що кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цим Договором, визнає та виконує наступні рішення, винесені на території іншої Договірної Сторони, які набули чинності:
1) рішення установ юстиції у цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди у таких справах (рішення);
2) вироки судів у кримінальних справах в частині відшкодування шкоди, заподіяної злочином.
68. Відповідно до статті 54 Договору клопотання про дозвіл примусового виконання рішення подається до компетентного суду Договірної Сторони, де рішення підлягає виконанню. Воно може також бути подано й до суду, який виніс рішення у справі в першій інстанції. Цей суд направляє клопотання суду, компетентному винести рішення щодо клопотання.
2. До клопотання додаються: 1) рішення чи його завірена копія, а також офіційний документ про те, що рішення набуло чинності і підлягає виконанню, або про те, що воно підлягає виконанню до набуття чинності, якщо це не виходить з самого рішення; 2) документ з якого виходить, що сторона проти якої було винесено рішення, яка не брала участі у процесі, була в належному порядку та своєчасно викликана до суду та поінформована про наслідки своєї неявки, а у разі її процесуальної недієздатності була належним чином представлена; 3) документ, що підтверджує часткове виконання рішення на момент його пересилки; 4) документ, що підтверджує угоду сторін у справах договірної підсудності.
3. Клопотання про дозвіл примусового виконання рішення та документи, що додаються до нього, забезпечуються завіреним перекладом на мову запитуваної Договірної Сторони або на російську мову.
69. Порядок визнання та примусового виконання рішень визначений статтею 55 Договору, відповідно до якої клопотання про визнання та дозвіл примусового виконання рішень, передбачений у статтях 52, 54, розглядаються судами Договірної Сторони, на території якої має бути здійснено примусове виконання.
2. Суд, який розглядає клопотання про визнання та дозвіл примусового виконання рішення, обмежується встановленням того, що умови, передбачені цим Договором дотримані. В разі, якщо умови дотримано, суд виносить рішення про примусове виконання.
3. Порядок примусового виконання визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої має бути здійснено примусове виконання.
70. Відмова у визнанні та виконанні рішень врегульована змістом статті 55 Договору, відповідно до якої у визнанні передбачених статтями 52, 54 рішень та 
у видачі дозволу на примусове виконання може бути відмовлено у випадках, якщо:
1) відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території якої винесено рішення, воно не набуло чинності чи не підлягає виконанню, за винятком випадків, коли рішення підлягає виконанню до набуття чинності;
2) відповідач не взяв участі в процесі через те, що йому чи його вповноваженому не був своєчасно та належно вручений виклик до суду;
3) у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет та на тій самій підставі на території Договірної Сторони, де має бути визнане та виконане рішення, раніше вже було винесене рішення, яке набуло чинності, або існує визнане рішення суду третьої держави, або якщо установою цієї Договірної Сторони раніше вже було порушено провадження у цій справі;
4) згідно з положенням цього Договору, а у випадках, не передбачених ним, згідно з законодавством Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнано та виконано, справа відноситься до виключної компетенції її установи;
5) відсутній документ, який підтверджує угоду сторін у справі договірної підсудності;
6) скінчився термін давності примусового виконання, передбачений законодавством Договірної Сторони, суд якої розглядає клопотання про визнання та виконання рішення.
71. Таким чином, враховуючи зміст статті 81 Закону України «Про міжнародне приватне право», статей 10, 467, 468 ЦПК України та Договору між Україною та Республікою Узбекистан про правову допомогу та правові відносини у цивільних та сімейних справах, при вирішенні питання про надання дозволу на примусове виконання рішення суду Республіки Узбекистан з`ясуванню підлягає дотримання положень саме Договору між Україною та Республікою Узбекистан про правову допомогу та правові відносини у цивільних та сімейних справах.
72. Звертаючись до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року, представник 
 ОСОБА_2 - адвокат Суткова Р. А. посилалася на те, що її довірителя не було належним чином повідомлено про розгляд справи, що, своєю чергою, 
є підставою для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.
73. Відтак, у контексті наведених заявником підстав касаційного оскарження колегія суддів зауважує, що оскільки предметом розгляду судів було клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення суду Республіки Узбекистан у справі № 2-1601-2107/3457 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості зі сплати аліментів, з`ясуванню підлягає саме питання про те, чи брав ОСОБА_2 участь у розгляді зазначеної справи. 
74. Отже, у цьому випадку встановленню підлягає факт належного повідомлення ОСОБА_2 про дату, час і місце розгляду справи про стягнення заборгованості зі сплати аліментів.
75. Як неодноразово зауважувалося Верховним Судом, зокрема, у змісті постанов від 28 травня 2020 року у справі № 420/849/17, від 18 червня 2020 року 
у справі № 643/449/17 та від 23 вересня 2022 року у справі № 686/11087/20: «Коли документ, поданий на підтвердження виклику сторони в судове засідання, не свідчить про те, яким чином та коли їй вручено цей виклик, і вона оспорює цей факт, суд повинен з`ясувати дійсні обставини її виклику на підставі інших, поданих сторонами, доказів, а в необхідних випадках - витребувати із суду, що постановив рішення, й оглянути документи про виклик сторони, встановлені процесуальним законодавством, за яким проводився розгляд справи.
Під «повідомленням про процес» необхідно розуміти саме сповіщення судом сторін про місце та час розгляду справи, що свідчитиме про ефективне забезпечення сторін «правом на суд»».
76. Таким чином, установивши, що ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про судовий розгляд справи про стягнення з нього аліментів через свого представника за довіреністю - ОСОБА_7, що підтверджується, зокрема, довідкою Учкурганського міжрайонного суду у цивільних справах 
від 20 лютого 2023 року № 2-1601-2107/3457, копіями телефонограм від 10 січня 2023 року та від 09 листопада 2023 року, участю представника ОСОБА_2 за довіреністю - ОСОБА_7 , у судових засіданнях у справі № 2-1601-2107/3457, а також враховуючи, що у змісті рішень Республіки Узбекістан, які набрали законної сили, встановлено факт належного повідомлення 
ОСОБА_2 як відповідача у справі про судовий розгляд спору, апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_2 мав реальну можливість бути вислуханим під час розгляду справи та, більше того, оскаржив рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку через свого представника.
77. При цьому колегія суддів зауважує, що з урахуванням апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції, а також наявності на території Республіки Узбекистан представника за довіреністю, ОСОБА_2 не був позбавлений можливості у розумні інтервали часу вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження, на що, зокрема, наголошував Європейський суд з прав людини у змісті § 27 рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року, заява № 8371/02, висновки якого, в силу частини четвертої статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають врахуванню, зокрема, при касаційному перегляді справи.
78. Відтак, оскільки клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду відповідало вимогам статті 466 ЦПК України, до нього було додано всі необхідні документи, а підстави, передбачені як статтею 468 ЦПК України так і статтею 56 Договору між Україною та Республікою Узбекистан про правову допомогу та правові відносини у цивільних та сімейних справах, для відмови у його задоволенні були відсутні, апеляційний суд дійшов правильного висновку про задоволення клопотання щодо визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Учкурганського міжрайонного суду 
у цивільних справах від 17 січня 2023 року № 2-1601-2107/3457, а також ухвали Судової колегії у цивільних справах Верховного Суду Республіки Узбекистан 
від 17 листопада 2023 року у справі № 2-1601-2107/3457, а доводи касаційної скарги таких висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та, на переконання колегії суддів, зводяться до спроб заявника уникнути виконання рішення іноземного суду, яке набрало законної сили.
79. Підсумовуючи, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів належного повідомлення заявника про розгляд справи іноземним судом, який, своєю чергою, був здійснений відповідним судовим органом іноземної держави (у даному випадку - судовим органом Республіки Узбекістан) при вирішенні спору по суті, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
80. ЄСПЛ у змісті рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» («Ponomaryov v. Ukraine») зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.
81. ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 
2006 року у справі Проніна проти України («Pronina v. Ukraine», заява 
№ 63566/00, § 23)). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
82. Згідно із пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
83. Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
84. Ураховуючи встановлену під час розгляду справи відповідність клопотання та доданих до нього матеріалів як змісту статей 466, 467 ЦПК України так і змісту спеціального нормативно-правового акту, а саме статті 55 Договору між Україною та Республікою Узбекистан про правову допомогу та правові відносини у цивільних та сімейних справах, колегія суддів вважає правильними висновки суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, а відтак доходить висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін.
Щодо поновлення виконання судових рішень
85. Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
86. Оскільки виконання постанови Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року було зупинено ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2026 року, то у зв`язку із закінченням касаційного перегляду справи необхідно поновити її виконання.
Керуючись статтями 400, 410, 415-419, 436 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
87. Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Суткової Рени Агабєковни, залишити без задоволення.
88. Постанову Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року залишити без змін.
89. Поновити виконання постанови Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року.
Постанова набираєзаконної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:	Є. В. Синельников  О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Сердюк В. В. Шипович