РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

09 липня 2026 року 	м. Рівне	№460/14020/25	

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом
 	ОСОБА_1 	
до	Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області 	
 	про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -	

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просила суд:
визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо незарахування ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 01.07.2000 по 20.07.2002 в СВК ім. Шевченка, код ЄДРПОУ 30626961 згідно трудової книжки колгоспника від 03.08.1994 серія НОМЕР_1 ;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.07.2000 по 20.07.2002 в СВК ім. Шевченка, код ЄДРПОУ 30626961 згідно трудової книжки колгоспника від 03.08.1994 серія НОМЕР_1 .
В обґрунтування позову зазначено, що позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , та постійно проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, а саме в селі Великі Цепцевичі Вараського району Рівненської області з 01.01.1986 року по теперішній час, що підтверджується довідкою Антонівської сільської ради Вараського району Рівненської області від 08.08.2025 року №958. Позивач зазначає, що відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на шість років, при цьому вказує, що зазначена обставина відповідачем не заперечувалася. Також позивач зазначає, що 20.02.2025 року звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії, однак рішенням №172050006216 від 28.02.2025 року їй було відмовлено у її призначенні у зв`язку з недостатністю страхового стажу, оскільки відповідачем не зараховано до страхового стажу період роботи з 01.07.2000 року по 20.07.2002 року через відсутність відомостей у системі персоніфікованого обліку та необхідність підтвердження відповідних записів трудової книжки додатковими документами або результатами перевірки. Вважаючи таке рішення протиправним та необґрунтованим, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 13.08.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду суддею та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав. На обґрунтування заперечень зазначив, що рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки за результатами розгляду поданих документів у позивача відсутній необхідний страховий стаж для призначення пенсії. Вказав, що до страхового стажу не було зараховано період роботи позивача з 01.07.2000 року по 20.07.2002 року, оскільки у системі персоніфікованого обліку відсутні відомості про її трудову діяльність за період з липня 2000 року по січень 2004 року, у зв`язку з чим записи трудової книжки за зазначений період підлягають підтвердженню додатковими документами або результатами відповідної перевірки. Зазначив, що під час розгляду заяви про призначення пенсії відповідач діяв у межах наданих законом повноважень та відповідно до вимог пенсійного законодавства, а оскаржуване рішення прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією України та законами України, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Розглянувши позовну заяву та відзив на неї, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим Рівненською обласною державною адміністрацією 25.02.1993 року, яким посвідчено належність позивача до категорії осіб, на яких поширюються гарантії та пільги, передбачені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Також судом встановлено, що відповідно до довідки Антонівської сільської ради Вараського району Рівненської області від 08.08.2025 року №958 позивач безперервно проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, а саме в селі Великі Цепцевичі Вараського району Рівненської області, починаючи з 01.01.1986 року і по теперішній час, що підтверджує факт постійного проживання позивача на території, віднесеній законодавством до відповідної зони радіоактивного забруднення.
Судом встановлено, що 20.02.2025 року позивач звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком із застосуванням передбаченого статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зниження пенсійного віку.
Разом з тим, за результатами розгляду поданої заяви відповідачем прийнято рішення №172050006216 від 28.02.2025 року, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з недостатністю страхового стажу, необхідного для призначення пенсії.
Як убачається зі змісту оскаржуваного рішення, відповідачем під час визначення тривалості страхового стажу позивача не було зараховано період її роботи з 01.07.2000 року по 20.07.2002 року. Підставою для неврахування зазначеного періоду відповідач визначив відсутність у системі персоніфікованого обліку відомостей щодо трудової діяльності позивача за період з липня 2000 року по січень 2004 року. У зв`язку із цим відповідач дійшов висновку, що записи трудової книжки за зазначений період підлягають підтвердженню додатковими документами або результатами проведення відповідної перевірки.
Водночас позивач вважає, що наведені відповідачем мотиви відмови у призначенні пенсії не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки спірний період роботи належним чином підтверджується записами трудової книжки та іншими документами, які відповідно до законодавства є належними та допустимими доказами трудової діяльності особи. На переконання позивача, відсутність окремих відомостей у системі персоніфікованого обліку не може бути самостійною та достатньою правовою підставою для неврахування відповідного періоду роботи до страхового стажу, оскільки обов`язок щодо ведення персоніфікованого обліку, нарахування та сплати страхових внесків покладається на роботодавця, а недоліки виконання останнім вимог законодавства не можуть покладатися на працівника та призводити до обмеження його конституційного права на пенсійне забезпечення.
Саме із наведених підстав позивач вважає рішення відповідача №172050006216 від 28.02.2025 року протиправним, незаконним та таким, що прийняте без належного з`ясування усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення питання щодо призначення пенсії, у зв`язку з чим звернулася до суду за захистом свого порушеного права на належне пенсійне забезпечення шляхом визнання оскаржуваного рішення протиправним та його скасування.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно приписів статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 №1058-ІV (далі – Закон №1058-ІV), який набрав законної сили з 01.01.2004.
Статтею 1 Закону №1058-IV встановлено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Частиною першою статті 9 Закону №1058-ІV передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Умови призначення пенсії за віком визначено статтею 26 Закону №1058-ІV.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону №1058-ІV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років, з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року, з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років, з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років, з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років, починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.
Згідно з частиною другою статті 26 Закону №1058-ІV, у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: по 31 грудня 2018 року - від 15 до 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 16 до 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 17 до 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 18 до 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 19 до 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 23 до 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 24 до 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - від 25 до 35 років.
Приписами статті 24 Закону №1058-IV встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності) та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Частиною першою статті 44 Закону №1058-IV встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. 
Відповідно до статті 56 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 №1788-XII (далі – Закон №1788-XII), в редакції до 01.01.2004, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, затвердженими постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 №310, та чинних на час розгляду справи (далі - Основні положення).
Відповідно до пунктів 1, 2 Основних положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.
До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних положень).
Згідно з пунктом 6 Основних положень всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.
Трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки (пункт 8 Основних положень).
Цією постановою також затверджений зразок трудової книжки колгоспника, який передбачає, що трудова книжка колгоспника містить окремі розділи, зокрема: ІІІ “членство в колгоспі”, де зазначаються відомості про прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі та причини такого припинення, відомості про документ, на підставі якого внесений запис; ІV “відомості про роботу” відомості про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, із зазначенням причин та відомості про документ, на підставі якого внесений запис; V “трудова участь у громадському господарстві” встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.
Зміст наведених норм свідчить, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого зразка, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема, про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).
Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 12.06.2024 у справі №120/2366/21-а.
Суд наголошує, що трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки (пункт 8 Основних положень).
Відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на голову колгоспу.
Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена правлінням колгоспу особа.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть відповідальність у відповідно до статуту та правил внутрішнього розпорядку колгоспу, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність (пункт 13 Основних положень).
Правління колгоспів вживають заходів до суворого дотримання встановленого порядку ведення трудових книжок, зміцнення кадрів працівників, які здійснюють ведення трудових книжок, підготовленими до цієї роботи людьми, які забезпечують належне зберігання архівних документів, що належать до трудової діяльності колгоспників (пункт 14 Основних положень).
Згідно з пунктом 15 Основних положень ревізійним комісіям, комітетам профспілок колгоспів та колгоспним радам соціального забезпечення рекомендується здійснювати громадський контроль за своєчасним та правильним заповненням трудових книжок колгоспників, за їх обліком, зберіганням та видачею та вживати заходів до усунення виявлених недоліків.
Таким чином, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки колгоспника покладається саме на спеціально уповноважену правлінням колгоспу особу, тобто на роботодавця.
З огляду на зазначене, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.
Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права в подібному спорі висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17.
Суд зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, не може бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії.
На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці, у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії.
Вказана правова позиція також підтримана Верховним Судом в постанові від 04.07.2023 у справі №580/4012/19.
Статтею 62 Закону №1788-XII визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі – Порядок №637 (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин).
Суд враховує, що положеннями пункту 1 Порядку №637 визначено, що за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно з пунктом 18 Порядку №637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, стаж роботи установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
У такому ж порядку підтверджується стаж роботи за відсутності документів у разі, коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються (розміщувалися) на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, в районі проведення антитерористичної операції або здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, а також на територіях територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають/перебували в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), а також у разі, коли майно (документи) підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (незалежно від місця їх реєстрації на території України) розташоване на території України та/або пошкоджене чи знищене внаслідок воєнних (бойових) дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією Російської Федерації проти України, за умови документального підтвердження пошкодження чи знищення майна (документів).
Відповідно до пункту 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5).
У довідці повинно бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій.
Додатково в довідці наводяться такі відомості, зокрема стосовно жінок, які працюють доярками (операторами машинного доїння), свинарками-операторами на підприємствах сільського господарства (в тому числі в колгоспах) - про виконання встановлених норм обслуговування;
У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на територіях, зазначених в абзаці другому пункту 18 цього Порядку, стаж роботи, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
У разі відсутності правонаступника, а також у разі знищення архівів у зв`язку з воєнними (бойовими) діями підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу роботи, а також до стажу роботи для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням із Мінсоцполітики та Мінфіном.
Тобто, в розрізі цієї справи та за умови підтвердження трудового стажу, як громадянин України, позивач наділена правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.
Разом з цим, записи у трудовій книжці позивача, їх співставлення між собою, не містять протиріч, та у своїй сукупності, підтверджують факт роботи позивача в колгоспі у спірні періоди.
Законодавець чітко визначив, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Наявність же відповідних записів у трудовій книжці про стаж роботи є підтвердженням страхового стажу.
Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (із змінами в редакції на дату виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок №22-1).
Підпунктом 4 пункту 4.2 розділу IV Порядку №22-1 визначено, що при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).
Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Пунктом 4.7 розділу IV Порядку №22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Частиною третьою статті 44 Закону №1058-IV визначено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Крім того, суд зазначає, що відповідно до підпункту 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, Управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.
Враховуючи вищенаведене, у випадку виникнення сумнівів щодо достовірності поданих особою документів відповідач наділений правом звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з метою отримання інформації, необхідної для здійснення їхньої діяльності.
Однак, пенсійний орган таким правом не скористався. Відповідач не здійснив жодних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити трудовий стаж позивача.
Повертаючись до обставин даної справи, суд зазначає, що позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 25.02.1993 Рівненською обласною державною адміністрацією. Крім того, відповідно до довідки Антонівської сільської ради Вараського району Рівненської області від 08.08.2025 №958 позивач безперервно проживає у селі Великі Цепцевичі Вараського району Рівненської області, яке віднесено до зони гарантованого добровільного відселення, починаючи з 01.01.1986 і по теперішній час.
Таким чином, на підставі досліджених доказів суд дійшов висновку, що позивач повністю відповідає умовам, визначеним частиною другою статті 55 Закону №796-ХІІ, а тому має право на максимальне зниження пенсійного віку на шість років.
Суд звертає увагу, що зазначена обставина фактично не була предметом спору між сторонами, оскільки зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що відповідач не заперечував право позивача на зменшення пенсійного віку на шість років. Підставою для відмови у призначенні пенсії стало виключно твердження про недостатність страхового стажу внаслідок незарахування окремого періоду роботи з 01.07.2000 по 20.07.2002.
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду України за даними персоніфікованого обліку, а за періоди до його впровадження — на підставі документів, оформлених відповідно до законодавства, що діяло на час виникнення відповідних правовідносин.
Водночас стаття 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» прямо визначає, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній підтвердження стажу здійснюється іншими документами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Аналогічне положення міститься у пункті 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, відповідно до якого саме трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, а інші документи витребовуються лише за відсутності трудової книжки або необхідних записів у ній.
Як встановлено судом, підставою для прийняття рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 28.02.2025 №172050006216 про відмову позивачу у призначенні пенсії стало неврахування до страхового стажу періоду її роботи з 01.07.2000 по 20.07.2002. Як убачається зі змісту оскаржуваного рішення, відповідач зазначив, що за відсутності у системі персоніфікованого обліку відомостей про роботу позивача за період з липня 2000 року по січень 2004 року записи трудової книжки необхідно підтвердити додатковими документами або результатами перевірки.
Суд не може погодитися із таким висновком відповідача, оскільки він ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права та не відповідає встановленим обставинам справи.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Аналогічне положення міститься у статті 48 Кодексу законів про працю України, згідно з якою трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, також передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Лише у випадку відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж може підтверджуватися іншими документами, виданими за місцем роботи, служби, навчання, архівними установами або іншими документами, визначеними пунктом 3 Порядку №637.
Таким чином, законодавець визначив чітку послідовність підтвердження стажу роботи. Саме трудова книжка має пріоритетне доказове значення, а необхідність подання інших документів виникає лише у випадку її відсутності або відсутності належних записів.
Судом встановлено, що при зверненні із заявою про призначення пенсії позивач подала відповідачу трудову книжку колгоспника серії НОМЕР_1 , а також рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 03.10.2024 у справі №556/2290/24 про встановлення факту належності зазначеної трудової книжки саме позивачу. Зазначені документи були у розпорядженні відповідача на момент прийняття спірного рішення.
Як убачається із записів трудової книжки колгоспника, позивача прийнято до членів СВК ім. Шевченка з 01.05.1999, а 20.07.2002 звільнено із членів господарства. Записи містять усі необхідні реквізити, внесені у хронологічній послідовності, посвідчені підписами уповноважених осіб та відбитками печаток господарства.
Дослідивши оригінал трудової книжки та її копію, суд не встановив будь-яких виправлень, підчисток, розбіжностей або інших обставин, які б свідчили про недостовірність внесених до неї записів чи ставили під сумнів факт роботи позивача у спірний період.
Крім того, суд звертає увагу, що трудова книжка колгоспника оформлювалася відповідно до Основних положень про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 №310, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до пунктів 1, 2, 6 та 13 зазначених Основних положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспу, усі записи у ній посвідчуються підписом голови колгоспу або іншої уповноваженої особи та печаткою, а відповідальність за правильність її ведення покладається на адміністрацію господарства, а не на працівника.
Отже, саме роботодавець був відповідальним за належне ведення кадрової документації та достовірність внесених до трудової книжки записів. Працівник не мав правових чи фактичних можливостей впливати на правильність ведення відповідної документації, а тому не може нести негативних наслідків у разі недотримання роботодавцем вимог законодавства.
При цьому суд звертає увагу, що відповідач фактично визнав достовірність записів трудової книжки, оскільки зарахував позивачу стаж роботи у цьому ж господарстві до 30.06.2000, однак без будь-якого нормативного обґрунтування відмовив у зарахуванні наступного періоду роботи з 01.07.2000 по 20.07.2002.
Жодних мотивів, чому записи трудової книжки є належними доказами до 30.06.2000, але перестають бути такими після цієї дати, оскаржуване рішення не містить.
Саме лише посилання відповідача на відсутність інформації у системі персоніфікованого обліку не може бути достатньою правовою підставою для неврахування відповідного періоду роботи.
Суд зазначає, що система персоніфікованого обліку є одним із джерел підтвердження страхового стажу, однак її дані не мають переваги над належним чином оформленою трудовою книжкою у випадках, коли закон прямо визначає останню основним документом, що підтверджує стаж роботи.
Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію, відповідно до якої недоліки ведення роботодавцем кадрової документації, відсутність інформації у персоніфікованому обліку або неналежне виконання роботодавцем обов`язку щодо подання звітності чи сплати страхових внесків не можуть покладатися на працівника та бути підставою для обмеження його права на пенсійне забезпечення. Такий висновок викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі №234/13910/17, від 07.03.2018 у справі №233/2084/17 та від 25.04.2019 у справі №159/4178/16-а.
Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би свідчив про недостовірність записів трудової книжки позивача, відсутність факту її роботи у СВК ім. Шевченка у період з 01.07.2000 по 20.07.2002 або недійсність поданих документів.
Натомість відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України саме на відповідача покладено обов`язок довести правомірність прийнятого рішення. Проте належних та допустимих доказів, які б підтверджували законність незарахування спірного періоду роботи до страхового стажу, відповідачем суду не надано.
За таких обставин суд доходить висновку, що рішення відповідача про незарахування позивачу до страхового стажу періоду роботи з 01.07.2000 по 20.07.2002 не відповідає вимогам статті 19 Конституції України, статей 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», статті 48 Кодексу законів про працю України, Порядку №637 та критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому є протиправним.
Згідно з пунктами 2, 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд вправі визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт суб`єкта владних повноважень, а також зобов`язати такого суб`єкта вчинити певні дії з метою поновлення порушеного права особи.
Оскільки судом встановлено всі юридично значимі обставини, необхідні для правильного вирішення спору, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з 01.07.2000 по 20.07.2002 у СВК ім. Шевченка згідно із записами трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 .
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За наведених обставин адміністративний позов є обґрунтованим, підтвердженим належними та допустимими доказами, а тому підлягає задоволенню у повному обсязі.
Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України. 
Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області у зарахуванні ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 01.07.2000 по 20.07.2002 в СВК ім. Шевченка, код ЄДРПОУ 30626961, згідно з трудовою книжкою колгоспника від 03.08.1994 серія НОМЕР_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.07.2000 по 20.07.2002 в СВК ім. Шевченка, код ЄДРПОУ 30626961, згідно з трудовою книжкою колгоспника від 03.08.1994 серія НОМЕР_1 .
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області судові витрати по сплаті судового збору в сумі 968,96 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду. 
Повний текст рішення складений 09 липня 2026 року 
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 ) 
Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (вул. Смілянська, буд. 23,м. Черкаси,Черкаська обл.,18002, ЄДРПОУ/РНОКПП 21366538) 

Суддя       Н.О. Дорошенко