П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^———————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 420/24519/25

Головуючий І інстанції: Бжассо Н.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Кравченка К.В., Скрипченка В.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2025 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення суду - 06.10.2025р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
22.07.2025р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовом до ГУ ПФУ у Київській області та ГУ ПФУ в Одеській області, в якому просив суд:
- визнати протиправними та скасувати рішення ГУ ПФУ у Київській області №155250033749 від 12.03.2025р. про відмову в призначенні пенсії;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області здійснити призначення і виплату йому пенсії за віком на пільгових умовах у відповідності до п. «з» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» як водію міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) та великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв з 05.03.2025р. із зарахуванням до його страхового стажу роботи періоду роботи з 05.04.1990р. по 27.11.1990р. в Кооперативі «Якір» та з 01.12.1990р. по 10.03.1991р. в кінотеатрі «Аврора» згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 . 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 07.04.2025р. позивач звернувся до пенсійного органу за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах, надавши всі необхідні документи та довідки. Однак, ГУ ПФУ у Київській області було відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії у зв`язку із неврахуванням до загального стажу окремих періодів роботи згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 , що, на його думку, є протиправним та порушує право на гідне пенсійне забезпечення, передбачене чинним законодавством.
Відповідачі, у свою чергу, надали до суду першої інстанції письмові відзиви, в якому позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2025 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, позивач подав апеляційну скаргу. У поданій апеляційній скарзі позивач посилається на те, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог було постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спірного питання та неповного з`ясування судом обставин справи, у зв`язку з чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.10.2025р. та прийняти нове, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.10.2025р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.11.2025р. відкрито апеляційні провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
18.11.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом 2-ї інстанції можуть бути розглянуті в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів доходить наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.
Позивач - ОСОБА_1 05.03.2025р. звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою №2505 про призначення пенсії за віком на «пільгових» умовах відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
12.03.2025р. ГУ ПФУ в Київській області, розглянувши заяву і надані позивачем документи за принципом екстериторіальності, прийняло рішення №155250033749, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії.
У рішенні вказано, що страховий стаж позивача становить 29 років 07 місяців 04 дні., в той час як його пільговий стаж особи становить 12 років 05 місяців 24 дні.
За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно з записами трудової книжки з 01.12.1990р. по 10.03.1991р., оскільки дата прийняття на роботу не відповідає даті наказу про прийняття, а також з 05.04.1990р. по 21.11.1990р., оскільки відсутні накази про прийняття та звільнення з роботи. Для зарахування вказаних періодів позивачу запропоновано надати уточнюючі довідки про періоди роботи, видані підприємствами, на яких працював заявник, на підставі первинних документів за час виконання роботи. 
При цьому, до пільгового стажу зараховано всі періоди.
Не погоджуючись з такими діями та рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи справу по суті та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, відповідно, з відсутності підстав для їх задоволення. 
Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції, вважаючи наведені висновки необґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом.
За змістом ч.1 ст.92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Так, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел врегульовуються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV.
Частиною 1 ст.9 Закону №1058-ІV визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
За визначенням, наведеним у ч.1 ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Як передбачено ч.4 цієї статті, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим же Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Як вбачається із матеріалів справи, ГУ ПФУ в Київській області, за наслідком розгляду заяви позивача про призначення пенсії, не зараховано окремі періоди його роботи, а саме з 01.12.1990р. по 10.03.1991р., оскільки дата прийняття на роботу не відповідає даті наказу про прийняття, та з 05.04.1990р. по 21.11.1990р., оскільки відсутні накази про прийняття та звільнення з роботи.
Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційних скарг учасників справи, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до ст.48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. №1788-XII, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. 
Вказаним нормам відповідає також п.1 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993р. №637), за приписами якого, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або ж відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби або навчання, а також архівними установами.
Пунктами 3 та 20 зазначеного Порядку регламентовано, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи чи містяться неправильні або ж неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, що наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або ж за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (Додаток №5). У довідці повинно бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або ж посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Тобто, законодавством України встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
У свою чергу, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої, або ж необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 20.02.2018р. у справі №234/13910/17, від 07.03.2018р. у справі №233/2084/17, від 04.03.2020р. у справі №367/945/17, від 27.04.2020р. у справі №367/4230/17 та від 23.09.2021р. у справі №227/4273/16-а.
Як встановлено колегія суддів та підтверджується матеріалами даної справи, трудова книжка ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 18.08.1989р. містить записи про роботу позивача, зокрема, з 01.12.1990р. по 10.03.1991р. і з 05.04.1990р. по 21.11.1990р. 
При цьому, запис про прийняття позивача на роботу з 01.12.1990р. дійсно містить розбіжності в частині зазначення дати наказу про прийняття на роботу « 30.11.1989р.».
Що ж стосується періоду роботи позивача з 05.04.1990р. по 21.11.1990р., то слід зазначити, що у трудовій книжці за вказаний період відсутні посилання на документи (накази чи розпорядження) на підставі яких такі записи вчинено.
У встановлених обставин, колегія суддів звертає увагу на те, що наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №58 затверджена «Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників».
Згідно з п.1.1 Інструкції №58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Так, трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
У відповідності до п.1.2 Інструкції №58, трудові книжки раніше встановленого зразка обміну не підлягають.
Правила заповнення трудової книжки закріплені у п.2 цієї Інструкції, та за правилами її п.2.1, трудові книжки і вкладиші до них заповнюються у відповідних розділах українською і російською мовами.
За п.2.2 Інструкції №58, до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
А за приписами п.2.4 Інструкції №58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу чи звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Як передбачено у п.2.12 Інструкції №58, після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. 
Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.
До прийняття наведеної вище Інструкції, порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях регламентувався «Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях» (затв. постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974р. №162), правилами якої було також передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу чи звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
У силу вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993р. №301, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання та видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на його особисті права. 
У контексті обставин даної справи системний та цільовий способи тлумачення вказаних норм дають судовій колегії підстави дійти висновку, що законодавцем було покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, а відтак і неналежне ведення (у тому числі відсутність печатки такого підприємства) не може позбавити позивача права на включення його спірного періоду роботи до стажу та отримання пенсії з його врахуванням.
Більше того, самостійне внесення працівником відомостей відносно своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено чинним законодавством. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 06.02.2018р. у справі №677/277/17.
З огляду на викладене, колегія суддів наголошує, що відсутність певних посилань чи неточних записів у трудовій книжці не може бути підставою для виключення спірного періоду роботи із трудового стажу позивача, оскільки він, як працівник, взагалі не може відповідати за правильність та повноту оформлення будь-яких документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки з вини адміністрації підприємства не повинен бути підставою для позбавлення його конституційного права на соціальний захист.
З урахуванням наведеного, щодо періоду роботи позивача у Кооперативі «Якір» з 05.04.1990р. по 21.11.1990р. колегія суддів зазначає, що у трудовій книжці міститься відповідний запис про трудову діяльність позивача, однак накази про прийняття на роботу та звільнення, на підставі яких такий запис внесено, у матеріалах справи дійсно відсутні. Водночас, позивач як працівник не мав повноважень щодо оформлення відповідних наказів, внесення до них відомостей чи виправлення недоліків у кадровій документації роботодавця, а тому відсутність таких документів не може бути поставлена йому у вину та сама по собі не може мати наслідком неврахування відповідного періоду трудової діяльності. 
За таких обставин, пенсійний орган мав перевірити наведені у трудовій книжці відомості та можливість їх підтвердження іншими документами, а не покладати наслідки неналежного ведення роботодавцем кадрової документації безпосередньо на позивача.
Окрім того, надаючи оцінку записам трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 18.08.1989р. відносно періоду його роботи у кінотеатрі «Аврора», колегія суддів звертає увагу на характер внесених до них виправлень.
Так, у записі про прийняття позивача на роботу зазначено дату 01.12.1990р., при цьому у графі щодо підстави внесення запису міститься посилання на наказ від 30.11.1989р. Водночас, сама дата прийняття на роботу містить виправлення, при якому первісно зазначений рік був змінений на 1990р. З огляду на характер такого виправлення не виключається, що при первинному заповненні трудової книжки рік у даті прийняття на роботу був зазначений помилково, а вже в подальшому виправлений, тоді як рік у реквізитах наказу залишився без відповідної зміни.
Подібна ситуація простежується і в записі про звільнення ОСОБА_1 , де дату звільнення зазначено як 10.03.1991р., причому вказаний рік також містить виправлення, тоді як реквізити наказу про звільнення, навпаки, узгоджуються із зазначеним роком.
Таким чином, характер внесених до трудової книжки виправлень об`єктивно допускає різні варіанти їх походження та не дає можливості на підставі самого запису однозначно встановити, яка саме дата зазначена первісно, з яких причин у подальшому було внесено відповідні виправлення та чи пов`язані неточності у зазначенні року наказу з технічною помилкою при оформленні трудової книжки.
При цьому, колегія суддів не вважає за можливе зробити категоричний висновок стосовно правильності чи неправильності зазначених дат виключно на підставі візуального аналізу записів трудової книжки. Встановлення таких обставин потребує перевірки документів, на підставі яких відповідні записи були внесені, оскільки саме такі документи можуть достовірно підтвердити дату прийняття позивача на роботу, дату його звільнення та відповідність цих дат фактичним періодам трудової діяльності.
Водночас, відповідальність за належне ведення та оформлення трудової книжки покладалася на роботодавця та відповідальних за це посадових осіб, а не на працівника. Відтак, наявність у трудовій книжці певних виправлень, неточностей або невідповідностей у реквізитах розпорядчих документів сама по собі не може покладати на позивача негативні наслідки у вигляді неврахування відповідного періоду його трудової діяльності до страхового стажу.
Разом із тим, зазначене не означає, що за наявності таких неточностей суд може без додаткової перевірки самостійно визначити правильні дати трудової діяльності позивача. Навпаки, у такому випадку саме пенсійний орган, який здійснює призначення пенсії та має відповідні повноваження щодо перевірки поданих документів, повинен був встановити дійсний зміст спірних відомостей шляхом дослідження первинних документів та інших доступних йому даних.
Отже, встановлені у трудовій книжці виправлення та неточності не можуть розцінюватися ані як безумовне підтвердження зазначених у ній дат, ані як безумовне спростування періоду роботи позивача. 
Вони свідчать про необхідність додаткової перевірки відповідних відомостей, яка пенсійним органом фактично проведена не була.
У свою чергу, вирішуючи даний спір, суди попередньої інстанції виходив з того, що позивач не надав ні до пенсійного органу, ні до суду документів, які б підтверджували його стаж роботи у вказані періоди.
Однак, з огляду на викладене вище, такий висновок суду не можна визнати обґрунтованим в силу його передчасності.
Так, як уже зазначалося вище, орган пенсійного фонду, відмовивши позивачу у зарахуванні до його страхового стажу вказаних періодів роботи за наведених підстав, не скористався наданими законодавством інструментами, спрямованими на надання допомоги у зборі необхідних даних, не вчинив жодних заходів щодо перевірки та підтвердження факту роботи позивача в Кооперативі «Якір» та в кінотеатрі «Аврора» за відповідні періоди і не витребував в уповноважених суб`єктів відповідних документів та інших відомостей для визначення права на пенсію, а також не запропонував ОСОБА_1 усіх можливих способів отримання такої інформації.
Жодного спростування встановлених обставин відповідачем під час розгляду справи наведено не було та відповідних доказів не надано.
Слід зазначити про те, що згідно з п.4.2 розділу IV Порядку №22-1, при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, у тому числі: ідентифікує заявника (його представника); надає інформацію щодо умов та порядку призначення (перерахунку) пенсії; реєструє заяву, перевіряє зміст та належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта; уточнює інформацію про факт роботи (навчання, служби, підприємницької діяльності) і про інші періоди діяльності до 01.01.2004р., що можуть бути зараховані до страхового стажу; повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів чи відсутності необхідних документів; надсилає запити стосовно отримання необхідних відомостей з відповідних державних електронних інформаційних реєстрів, систем або баз даних; повідомляє особу, у вибраний нею спосіб, про відсутність відомостей або/та наявність розбіжностей у відповідних інформаційних реєстрах, системах або базах даних та строки подання необхідних документів для призначення пенсії, не пізніше двох робочих днів після отримання відповідної інформації.
Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви (п.4.3 розділу IV Порядку №22-1).
За змістом п.4.7 розділу IV Порядку №22-1, право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного та об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.
Не пізніше 10 днів після надходження заяви з необхідними для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення раніше призначеної пенсії документами орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до ПФУ.
Зміст вищенаведених правових норм свідчить, що підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення пенсії за віком, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до структурного підрозділу, який здійснює прийом і обслуговування осіб в установленому порядку. Водночас, рішення за результатами розгляду заяви приймається на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття відповідного рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відтак, за наслідком звернення позивача щодо призначення йому пенсії за віком працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, реалізовуючи обов`язок держави щодо забезпечення права особи на соціальний захист, в межах наданих йому повноважень та відповідно до чинного законодавства зобов`язаний перевірити, зокрема, чи має заявник вік та страховий стаж, сприяти такій особі у реалізації права на призначення їй пенсії шляхом перевірки правильності оформлення заяви, відповідності викладених у ній відомостей, змісту та належності оформлення документів, а у випадку їх невідповідності, роз`яснити такій особі її права, а також надати строк для усунення вказаних недоліків.
При цьому, у разі прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів, орган, що призначає пенсію, повідомляє про це заявника із зазначає причини відмови.
У свою чергу, суд перевіряє, зокрема, чи діяв суб`єкт владних повноважень обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Таким чином, без установлення відповідності позивача всім критеріям, які дають йому право на призначення пенсії за віком, у тому числі й стосовно наявності у нього необхідного страхового стажу, зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу спірні періоди роботи не буде правильним способом захисту прав особи, яка претендує на призначення пенсії.
За таких обставин, колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги в частині можливості остаточного вирішення питання щодо зарахування (чи відсутності підстав для зарахування) позивачу до страхового стажу періодів роботи з 05.04.1990р. по 27.11.1990р. в Кооперативі «Якір» та з 01.12.1990р. по 10.03.1991р. в кінотеатрі «Аврора». Матеріали цієї справи не містять достатніх і безспірних доказів, які б давали суду підстави самостійно встановити наявність усіх передбачених законом умов для включення вказаних періодів роботи до страхового стажу. Водночас, відповідні обставини, зокрема стосовно підтвердження періоду роботи на вказаних підприємствах і наявності документів, які можуть бути підставою для зарахування такого періоду, пенсійним органом під час розгляду заяви позивача належним чином не перевірялися.
Враховуючи, що встановлення зазначених обставин належить до компетенції органу ПФУ під час розгляду заяви позивача про призначення йому пенсії, належним способом захисту порушеного права є зобов`язання пенсійного органу повторно розглянути заяву ОСОБА_1 із урахуванням висновків суду.
Згідно з ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. 
При цьому, суд може вийти за межі позовних вимог, втім якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини та громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частина 4 ст.9 КАС України зобов`язує суд до активної ролі в судовому процесі, в тому числі до офіційного з`ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках до витребування доказів, яких, на думку суду, не вистачає для з`ясування всіх обставин, що розглядається.
У постанові Верховного Суду 25.03.2020р. у справі №752/18396/16-а сформульована правова позиція, що принцип диспозитивності в адміністративному процесі має своє специфічне змістове наповнення, пов`язане з публічно-правовим характером адміністративного позову та активною участю суду в процесі розгляду справ, а тому суд може та зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів.
Отже, суд може та навіть зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів. Такий вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява. Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли це необхідно для ефективного та повного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин (сторін чи третіх осіб), про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту має забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що належним та ефективним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 , враховуючи ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.245 КАС України, є скасування рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії за віком (в чому колегія суддів повністю погоджується з доводами апеляційної скарги) та, як наслідок, зобов`язання пенсійного органу вчинити дії, направлені на усунення порушеного права позивача, виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених цією статтею. 
Водночас, судова колегія вважає за необхідне зобов`язати ГУ ПФУ у Київській області, із урахуванням наведених висновків суду у даній справі, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення йому пенсії.
Подібна правова позиція (у тому числі обґрунтування обраного судом способу захисту порушеного права) викладена у постанові Верховного Суду від 31.01.2025р. у справі №120/8471/23.
Тобто, доводи апеляційних скарг учасників справи частково знайшли своє підтвердження.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.
У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже, в обсязі встановлених обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове - про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2025 року - скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області №155250033749 від 12.03.2025 року про відмову в призначенні пенсії.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії, із урахуванням правової позиції, викладеної судом у цьому судовому рішенні, та прийняти відповідне рішення.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 10.09.2026р.

Головуючий у справі
суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов 

Судді: К.В. Кравченко 

В.О. Скрипченко