ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року
м. Київ

справа № 946/945/23
провадження № 51-223 км 26
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого судді   ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 лютого 2024 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року стосовно 
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, уродженця 
та жителя 
АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК), та виправданого у пред`явленому обвинуваченні за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області вироком від 08 лютого 2024 року, залишеним без змін ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року, засудив ОСОБА_7 за:
- ч. 3 ст. 186 КК - до покарання у виді позбавленні волі на строк 6 років;
- 4 ст. 187 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією всього майна.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань визначив  ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років із конфіскацією всього майна.
Цим же вироком ОСОБА_7 визнано невинуватим та виправдано у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, у зв`язку з недоведеністю того, що кримінальне правопорушення вчинено ним.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.
04 грудня 2016 року приблизно в 00:30 ОСОБА_7 за попередньою змовою з особою, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, перебуваючи на перехресті вулиць Некрасова (Січових Стрільців) та ОСОБА_8 ) в м. Ізмаїлі Одеської області, здійснив напад із метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоров`я ОСОБА_9 , та з насильством, що не є небезпечним для життя та здоров`я ОСОБА_10 , під час якого особа, стосовно якої виділені матеріали, нанесла численні удари потерпілим руками та ногами в різні частини тіла, заподіявши ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень.
Після цього ОСОБА_7 та особа, стосовно якої виділені матеріали, заволоділи майном ОСОБА_9 на загальну суму 5 550 грн та майном ОСОБА_10 на загальну суму 1 255 грн. 
Крім того, 28 грудня 2016 року в період з 10:00 до 12:00 ОСОБА_7 за попередньою змовою з особою, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, діючи умисно, повторно, шляхом пошкодження вхідних дверей проник до приміщення будинку АДРЕСА_2 та, бувши викритим господарем домоволодіння ОСОБА_11 , відкрито викрали грошові кошти потерпілого в сумі 3 000 грн
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
Захисник ОСОБА_6 , не погодившись із судовими рішеннями через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, подала касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати, кримінальне провадження - закрити. 
Свої вимоги захисник мотивує тим, що:
- суд першої інстанції:
- безпідставно засудив ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 187, ч.3 ст. 186 КК, оскільки наявні в матеріалах кримінального провадження докази, на її думку, підтверджують лише факт подій, що трапились, проте жодним чином не доводять того факту, що інкриміновані кримінальні правопорушення були вчинені саме її підзахисним; 
- пославшись на протоколи слідчих експериментів за участю свідка ОСОБА_12 та підозрюваного ОСОБА_7 , як на доказ винуватості останнього за ч. 4 ст. 187 КК, не зважив на те, що зазначені в них дані відрізняються між собою, оскільки вказаний свідок не був допитаний під час судового розгляду, міг обмовити ОСОБА_7 , так як є співучасником кримінального провадження, матеріали стосовно нього виділені в окреме провадження; 
- неправомірно врахував при доведеності винуватості ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 186 КК показання з чужих слів, надані свідком ОСОБА_13 ;
- ухвалив вирок без дотримання вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК);
- суд апеляційної інстанції: 
- не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги сторони захисту та безпідставно погодився з висновками суду першої інстанції;
- відмовивши в задоволенні клопотання сторони захисту про повторне дослідження певних доказів, порушив вимоги ч. 3 ст. 404 КПК;
- постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам ст. 370 КПК.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений та його захисник підтримали доводи касаційної скарги, просили скасувати оскаржувані судові рішення, кримінальне провадження - закрити.
Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги, просив залишити оскаржувані судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Положеннями ст. 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду в частині виправданняОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК захисником в касаційній скарзі не оспорюються. 
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, з огляду на наведені положення процесуального закону суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень у частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на які є посилання в касаційній скарзі захисника, оскільки такі доводи відповідно до вимог статей 433, 438 КПК перевірці в касаційному порядку не підлягають.
Інші, викладені в касаційній скарзі доводи захисника про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що, на її думку, призвело до безпідставного засудження ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 186, ч. 4 ст. 187КК, колегія суддів касаційного суду вважає такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах кримінального й кримінального процесуального законів з огляду на таке.
Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Відповідно до ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їхню оцінку за критеріями, визначеними у зазначеній статті, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
Так, свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 4 ст. 187КК, правильність кваліфікації його дій за цими нормами кримінального закону суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, врахувавши, зокрема:
- показання свідка  ОСОБА_13 про те, що потерпілий ОСОБА_11 є його покійним батьком. Зі слів батька йому відомо, що в кінці грудня 2016 року, коли батько знаходився вдома, до нього в будинок зайшло двоє хлопців ромської національності, які відкрито викрали в нього грошові кошти. Спочатку хлопці просили в батька гроші, а коли він пішов, щоб винести їм 20 грн, вони забігли в хату, та, побачивши, де він їх зберігає, відкрито забрали з серванту зі спальні всі грошові кошти без його ( ОСОБА_11 ) згоди. Того ж дня батько подзвонив йому та попросив приїхати, після чого вони викликали працівників поліції. З огляду на погане самопочуття батька через хворобу, він супроводжував його до поліції під час проведення з ним слідчих дій. Він був присутнім під час проведення впізнання осіб, батько добре почувався та чітко впізнав осіб, що вчинили цей злочин, абсолютно точно та чітко вказував, що викрадачів було саме двоє;
- відомості, які містяться у:
- протоколі від 04 грудня 2016 року огляду місця події - ділянки на вул. Некрасова (Січових Стрільців) у м. Ізмаїлі Одеської області;
- заяві ОСОБА_14 від 19 грудня 2016 року про видачу речей (двох телефонів, куртки, взуття) та протоколі від 01 січня 2017 року їх огляду;
- довідці ФОП ОСОБА_15 від 10 січня 2017 року щодо вартості годинника та взуття;
- висновку експерта № 9 від 10 лютого 2017 року, відповідно до якого  ОСОБА_9 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження;
- протоколі від 03 лютого 2017 року проведення слідчого експерименту за участю свідка  ОСОБА_12 , який показав, як відвіз ОСОБА_7 та ОСОБА_14 на вул. Некрасова в м. Ізмаїлі, а коли вони згодом повернулися до автомобіля, то ОСОБА_7 мав у руках пакет чорного кольору типу «BMW». На прохання чоловіків він відвіз їх на вул. Железнякова;
- протоколі від 12 січня 2017 року проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_7 , відповідно до якого він, перебуваючи на вул. Некрасова в м. Ізмаїлі, докладно описав та показав, як розвивалися події розбійного нападу 04 грудня 2016 року, а саме те, як він, ОСОБА_12 та ОСОБА_14 на пропозицію останнього втрьох вийшли з автомобіля ОСОБА_12 та направилися по вул. Некрасова - кут вул. Кольцова в м. Ізмаїлі, де вони побачили двох молодих чоловіків, які йшли, хитаючись. Вони втрьох підійшли до чоловіків, після чого ОСОБА_16 та ОСОБА_17 почали наносити їм удари в різні частини тіла. Надалі він зняв з одного з чоловіків срібний ланцюжок, який згодом віддав ОСОБА_16 . Після того, як ОСОБА_16 та ОСОБА_17 викрали майно цих осіб, вони повернулися до автомобіля. Від`їхавши від місця події, ОСОБА_16 запропонував викрасти верхній одяг та взуття невідомих чоловіків. ОСОБА_18 вийшов з автомобіля та зняв з чоловіків чоботи та одну куртку. Далі вони поїхали по вул. Некрасова у бік вул. Веселої, після чого відвезли його додому;
-протоколі від 29 грудня 2016 року огляду місця події - будинку     АДРЕСА_2 ;
- протоколі від 09 січня 2017 року впізнання, згідно з яким потерпілий  ОСОБА_11 серед чотирьох пред`явлених йому осіб впізнав ОСОБА_7 як чоловіка ромської національності, який 28 грудня 2016 року, пошкодивши двері, проник до його будинку та викрав належні йому грошові кошти;
- протоколі від 31 січня 2017 року впізнання за фотознімками, згідно з яким ОСОБА_11 серед чотирьох осіб упізнав ОСОБА_19 , який проник до його будинку та відкрито викрав його майно;
- протоколі від 03 лютого 2017 року проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного  ОСОБА_19 , згідно з яким він докладно описав та показав, як саме розвивалися події вчиненого ним грабежу 28 грудня 2016 року на АДРЕСА_2 ;
- протоколі від 31 січня 2017 року впізнання за фотознімками, згідно з яким свідок  ОСОБА_20 серед чотирьох осіб упізнав ОСОБА_19 як одного з двох чоловіків, яких він бачив 28 грудня 2016 року біля будинку ОСОБА_11 , які зайшли до нього в двір та вибігли через 15 хвилин.
Суд першої інстанції критично оцінив і показання обвинуваченого в частині заперечення ним вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень.
Тож, дослідивши зібрані у справі докази та здійснивши їх аналіз, суд першої інстанції встановив сукупність усіх передбачених законом ознак складу злочинів, передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 4 ст. 187КК, й, ухвалюючи вирок, дійшов обґрунтованого висновку про доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому суспільно небезпечних діянь. 
Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами провадження не встановлено та судом правильно вирішено питання про їхню належність і допустимість, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, визначеними цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Як установлено з матеріалів кримінального провадження та технічних носіїв запису судових засідань, під час судового розгляду в суді першої інстанції учасникам процесу було забезпечено право на відстоювання своєї позиції. 
Також суд першої інстанції перевірив посилання  ОСОБА_7 на те, що під час слідчого експерименту за його участю він усе показував так, як напередодні йому підказали поліцейські, та визнав їх безпідставними з огляду на те, що:
- вказана процесуальна дія була проведена з дотриманням встановленого порядку, із забезпеченням реалізації прав обвинуваченого як процесуальних гарантій;
- ОСОБА_7 добровільно брав участь у ньому, докладно й послідовно відтворив обстановку та обставини вчиненого ним злочину, йому були роз`яснені процесуальні права, в тому числі не говорити нічого з приводу підозри проти себе або у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, а також була забезпечена участь його захисника;
- прибуття призначеного Регіональним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги в Одеській області захисника ОСОБА_21 до Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області на 21:15 10 січня 2017 року та проведення слідчого експерименту 12 січня 2017 року в період з 11:10 до 12:00 об`єктивно свідчать про наявність достатнього часу для отримання ОСОБА_7 правової допомоги та для узгодження із захисником своєї позиції перед проведенням указаної слідчої дії.
При цьому суд першої інстанції, врахувавши правовий висновок об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладений у постанові від 14 вересня 2020 року у справі № 740/3597/17, виснував про те, що слідчий експеримент за участю ОСОБА_7 не є допитом останнього, а тому з огляду на зміст ч. 4 ст. 95 КПК не вважав цей доказ недопустимим.
Судовий розгляд проведено з дотриманням вимог статті 337 КПК, у межах пред`явленого обвинувачення, та діям ОСОБА_7 дано правильну юридичну оцінку. Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 4 ст. 187 КК, належним чином обґрунтовані та вмотивовані, а його вирок містить формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, у ньому наведені докази на підтвердження встановлених судом обставин, тобто вирок відповідає вимогам статей 368, 370, 373, 374 КПК.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вимог ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах пред`явленого обвинувачення.
Обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, суд першої інстанції врахував тяжкість та особливу тяжкість вчинених ним кримінальних правопорушень, їхню суспільну небезпечність, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, ступінь його участі, дані про його особу (посередньо характеризується, утримує малолітніх дітей та хвору матір, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності), водночас не знайшов підстав для застосування положень статей 69, 75 КК.
Захисник ОСОБА_21 та обвинувачений ОСОБА_7 , не погоджуючись із вироком, оскаржили його до суду апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду за їхніми апеляційними скаргами, доводи яких фактично є аналогічними до доводів, викладених у касаційній скарзі захисника  ОСОБА_6 , з дотриманням вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК розглянув їх та дав на них вичерпні відповіді.
За результатами перегляду вироку суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, досліджених місцевим судом і врахованих при доведенні винуватості ОСОБА_7  та не знайшов підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.
Крім того, апеляційний суд, надавши ґрунтовну оцінку доводам, не встановив порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів і вказав на те, що судом правильно вирішено питання про їхню належність і допустимість та обвинуваченому призначено покарання з дотриманням вимог статей 50, 65 КК.
Також суд апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду перевірив доводи апеляційної скарги  ОСОБА_7 про здійснення на нього працівниками поліції під час досудового розслідування психічного та фізичного впливу, та, з огляду на постанову старшого слідчого в ОВС Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Миколаєві від 17 листопада 2025 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 62024150020001983 від 25 жовтня 2024 року через відсутність події кримінального правопорушення, визнав їх необґрунтованими.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про те, що суд апеляційної інстанції, відмовивши в задоволенні клопотання про повторне дослідження певних доказів, порушив вимоги ч. 3 ст. 403 КПК, то колегія суддів зазначає про таке.
За змістом ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції за клопотанням учасників судового провадження зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Захисник обґрунтовувала своє клопотання про повторне дослідження доказів відсутністю їх належного аналізу.
Згідно з технічним записом судового засідання від 10 грудня 2025 року суд апеляційної інстанції розглянув це клопотання захисника, проаналізував його доводи та, з`ясувавши позиції сторін кримінального провадження, не знайшов для його задоволення обґрунтованих підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК, оскільки стороною захисту не доведено, що зазначені докази досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням.
При цьому суд апеляційної інстанції зауважив, що всупереч указаним приписам КПК захисник обумовила своє клопотання виключно незгодою з оцінкою доказів, зробленою місцевим судом.
За таких умов відмова в задоволенні клопотання захисника не свідчить про порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону.
Також колегія суддів не погоджується з твердженнями сторони захисту у касаційній скарзі про неправомірне врахування судом першої інстанції показань із чужих слів, наданих свідком  ОСОБА_13 , який не був очевидцем пограбування та знає про обставини зі слів потерпілого ОСОБА_13 (батька), який не був допитаний в судовому засіданні у зв`язку з його смертю, виходячи з такого.
Відповідно до ст. 97 КПК:
- суд має право визнати допустимим доказом показання з чужих слів незалежно від можливості допитати особу, яка надала первинні пояснення, у виняткових випадках, якщо такі показання є допустимим доказом згідно з іншими правилами допустимості доказів. 
При прийнятті цього рішення суд зобов`язаний врахувати: 
1) значення пояснень і показань, у випадку їх правдивості, для з`ясування певної обставини і їх важливість для розуміння інших відомостей; 
2) інші докази щодо питань, передбачених пунктом 1 цієї частини, які подавалися або можуть бути подані; 
3) обставини надання первинних пояснень, які викликають довіру щодо їх достовірності; 
4) переконливість відомостей щодо факту надання первинних пояснень;
5) складність спростування пояснень, показань з чужих слів для сторони проти якої вони спрямовані;
6) співвідношення показань з чужих слів з інтересами особи, яка надала ці показання (ч. 2);
- суд має право визнати неможливим допит особи, якщо вона відсутня під час судового засідання внаслідок смерті або через тяжку фізичну чи психічну хворобу (п. 1 ч. 3). 
Суди, визнавши допустимим доказом показання з чужих слів свідка ОСОБА_13 , врахували: 
- значення цих показань для з`ясування обставин кримінального провадження та їхню важливість для розуміння кількості осіб, що вчинили пограбування;
- наявність інших доказів злочину;
- обставини надання первинних пояснень померлим потерпілим своєму синові свідку ОСОБА_13 , які викликають довіру щодо їхньої достовірності;
- переконливість відомостей, складність спростування їх стороною захисту, співвідношення показань з чужих слів з інтересами потерпілого ОСОБА_11 ;
- невстановлення підстав для обмовлення обвинуваченого потерпілим та свідком.
Крім того, суди зважили на те, що потерпілий ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 - до початку судового розгляду, тому допит його в судовому засіданні був об`єктивно неможливим. 
Колегія суддів уважає, що висновки судів щодо зазначеного доказу ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, тому доводи захисника в цій частині є неспроможними.
Тож Суд погоджується з викладеними в судових рішеннях висновками судів першої та апеляційної інстанцій, які зроблені з дотриманням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу, вважає їх достатньо обґрунтованими та переконливими.
Беззаперечних доводів, які би ставили під сумнів законність судових рішень, умотивованість їхніх висновків щодо наявності в діях ОСОБА_7 складу інкримінованих кримінальних правопорушень та доведеності винуватості належними і допустимими доказами, у касаційній скарзі захисник не навела, а тому її скарга задоволенню не підлягає.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК та які потягли би за собою скасування судових рішень, Судом не встановлено.
Водночас відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого.
Згідно з положеннями статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Колегія суддів касаційного суду за наслідками касаційного перегляду кримінального провадження, встановивши, що ОСОБА_7 : 
- вчинив злочини у молодому віці (19 років);
- під час розбійного нападу лише заволодів частиною майна та безпосередньо не спричиняв потерпілим тілесних ушкоджень;
- має на утриманні малолітніх дітей та хвору матір;
- з часу вчинення злочину минуло більше 9 років,
враховуючи згадані вище принципи кримінального закону, дійшла висновку про зміну судових рішень та пом`якшення призначених засудженому основних покарань у межах санкцій ч. 3 ст. 186, ч. 4 ст. 187 КК.
Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд
постановив:
касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.
В порядку ст. 433 КПК вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 лютого 2024 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року стосовно ОСОБА_7 змінити.
Пом`якшити призначене ОСОБА_7 покарання за: 
- ч. 3 ст. 186 КК - до 5 років позбавлення волі;
- ч. 4 ст. 187 КК - до 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити  ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією всього майна.
В решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1   ОСОБА_2 ОСОБА_3