24.07.2026  Справа № 363/1373/24 

РІШЕННЯ
Іменем України
24 липня 2026 року        м. Вишгород
Вишгородський районний суд Київської області в складі: головуючої судді Дьоміної О.П., за участю секретаря Підопригори Х.О., представника позивача – Липовенко Ю.О., представника відповідача – адвоката Петровського В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгорода в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Столичний лісовий фонд» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» до ОСОБА_1 про розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісами за №61 від 01.12.2014 року,-
ВСТАНОВИВ:
20.03.2024 року представник позивача звернулась до Вишгородського районного суду Київської області із вказаною позовною заявою, в якій просила суд розірвати договір довгострокового тимчасового користування лісами від 01.12.2014 року за №61, укладений між ДП «Вищедубечанське лісове господарство (правонаступник Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Вищедубечанське лісове господарство») та ОСОБА_1 , зареєстрований Київським обласним управлінням лісового і мисливського господарства 08.12.2014 року за №7.
В обґрунтування позову вказано, що розпорядженням Київської обласної державної адміністрації від 25.12.2013 року за №491 відповідачу у довгострокове тимчасове користування, терміном на 49 років, для культурно-оздоровчих та рекреаційних цілей виділено лісову земельну ділянку, загальною площею 0,3115 га, що перебуває у постійному користуванні ДСГП «Ліси України» в особі філії «Вищедубечанське лісове господарство», що є правонаступником ДП «Вищедубечанське лісове господарство» та розташована на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району, без вилучення її у постійного користувача та без зміни цільового призначення. Пунктом 3 зазначеного договору відповідача зобов`язано укласти з постійним лісокористувачем договір про довгострокове тимчасове користування лісовою ділянкою та зареєструвати його в Київському обласному та по м. Києву управлінні лісового та мисливського господарства. Так, 01.12.2014 року між відповідачем та ДП «Вищедубечанське лісове господарство» укладено договір про довгострокове тимчасове користування лісовою ділянкою за №61, який 08.12.2014 року зареєстровано в Київському обласному та по м. Києву управлінні лісового та мисливського господарства за №7. ТОВ «Центр АПЛД» на замовлення відповідача розроблено проектний план благоустрою лісової ділянки, переданої останньому у постійне користування на підставі вказаного договору, ДП «Вищедубечанське лісове господарство» було погоджено вказаний проектний план благоустрою, за умови дотримання тимчасовим користувачем вимог законодавства без права вирубування дерев та капітального будівництва. Згідно п. 22 договору відповідач має право здійснювати господарську діяльність на зазначеній ділянці із дотриманням умов договору, за погодженням з ДП «Вищедубечанське лісове господарство», в установленому законом порядку зводити тимчасові будівлі, споруди, паркани та інші споруди лінійного типу, необхідні для ведення господарської діяльності, а п. 23 договору зобов`язує відповідача не допускати використання ділянки в цілях, не пов`язаних з умовами цього договору та законодавства. 25.10.2017 року в рамках розслідування кримінального провадження за №42016110000000493, в порядку ст. 237 КПК України, за участі представників ДП «Вищедубечанське лісове господарство» та ДАБІ у Київській області проведено огляд лісової ділянки та встановлено, що на ній побудовано одну двоповерхову будівлю з мансардним поверхом невизначеного призначення орієнтовними розмірами 7х9 метрів, влаштовану на залізобетонному фундаменті та дві одноповерхові будівлі невизначеного призначення, кожна з яких влаштована на залізобетонному фундаменті орієнтовними розмірами 5х4 м і 6х4 м., всі три будівлі мають ознаки капітальності. ДП «Вищедубечанське лісове господарство» проведено перевірку дотримання умов укладеного з відповідачем договору, під час якої виявлені порушення. Державним інспектором по контролю за станом, використанням, відтворенням, охороною і захистом лісу вручено відповідачу припис про усунення недоліків і порушень від 11.09.2017 року за №7, проте ОСОБА_1 недоліки не усунув. Так, рішенням суду від 05.07.2021 року по справі за №363/557/18 розірвано зазначений спірний договір та зобов`язано відповідача знести самочинно побудовані будівлі, зазначені в акті Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю за №Т-0812/3 (гостьовий будинок двоповерховий з мансардою розмірами 7 х 9 м., влаштований на монолітному залізобетонному фундаменті; господарська будівля розмірами 4х6 м., влаштована на залізобетонному монолітному фундаменті), а також тимчасову споруду, орієнтовними розмірами 5 x 4 метри, що на проектному плані благоустрою, виготовленому на підставі договору від 22.12.2014 року за №22-12-2, відображена під номером «3», які знаходяться на лісовій ділянці, зазначеній в договорі довгострокового тимчасового користування лісами від 01.12.2014 року за №61, укладеним між ДП «Вищедубечанське лісове господарство» та відповідачем та зареєстрованим Київським обласним управлінням лісового і мисливського господарства 08.12.2014 року за №7. В той же час, 10.02.2022 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення суду від 05.07.2021 року задоволено частково та зазначене рішення суду щодо позовних вимог заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі, Київської обласної державної адміністрації, Київського обласного та по м. Києву управлінні лісового та мисливського господарства, ДП «Вищедубечанське лісове господарство» до ОСОБА_1 2 про розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою - скасовано і ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким вказані позовні вимоги залишено без розгляду. В решті рішення суду від 05.07.2021 року - алишено без змін. Представник позивача вказувала на те, що суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач здійснив самочинне будівництво і суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про зобов`язання знести самочинно збудовані будівлі та споруди, а вимога заступника керівника прокуратури щодо розірвання договору залишено без розгляду тому, що в цій частині позов від імені заінтересованої особи подано особою, що не має повноважень на ведення справи. А відтак позивач і звернувся до суду з цими вимогами, мотивуючи це тим, що відповідач порушив норми лісового законодавства, умови укладеного договору, здійснив будівництво на спірній лісовій ділянці капітальних будівель та встановив тимчасові споруди, не призначені для ведення господарської діяльності та використання лісової ділянки не за цільовим призначенням та всупереч умов договору, що і є підставою для його розірвання.
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 21.03.2024 року по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.
Представник відповідача спрямував до суду відзив, в якому просив суд відмовити в задоволенні позову, при цьому зазначав, що як вбачається із викладених позивачем аргументів, підставою для звернення із вказаною позовною заявою слугувало виявлення нібито допущених порушень вимог законодавства та умов договору за №61 від 01.12.2014 року під час експлуатації, наданої в оренду земельної ділянки відповідачем. Так, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на протокол огляду місця події від 25.10.2017 року, акт перевірки, складений Департаментом ДАБІ у Київській області за №Т-0812/3 та приписи за №С-0812/3 та за №С-0812/4 від 08.12.2017 року, припис за №7 від 11.09.2017 року, виданий за результатами перевірки, здійсненої ДП "Вищедубечанське лісове господарство", які були складені за результатами проведення відповідних заходів в рамках кримінального провадження за №42016110000000493 від 05.10.2016 року. Проте, жоден із документів, на які посилається позивач не містить інформації про те, що в порушення умов договору за №61 від 01.12.2014 року ОСОБА_1 дійсно здійснив будівництво саме капітальних споруд. У матеріалах справи відсутній висновок судового експерта за результатом проведення будівельно-технічної експертизи, в якому було би чітко зазначено, що вказані вище об`єкти є саме капітальними спорудами (будівлями). За таких обставин посилання позивача на те, що вказані споруди капітальні - є виключно припущенням позивача, а не доведеним фактом. Відповідно до п. 2 договору за №61 від 01.12.2014 року ОСОБА_1 у користування була виділена земельна ділянка, площею 0,3115 га, яка розташована в кварталі 154 виділ 5 Хотинського (Старосільського) лісництва ДП "Вищедубечанське лісове господарство", на території Лебедівської сільської ради в адміністративних межах Вишгородського району Київської області. Як вже зазначалося вище, на замовлення відповідача у 2014 році було розроблено "Проект благоустрою території, що знаходиться в межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області". Зі змісту документу "Проектний план благоустрою території М 1:500", який є складовою вказаного вище Проекту, чітко вбачається, що на спірній земельній ділянці запроектовано розташування наступних об`єктів: (a) Павільйон для відпочинку; (b) Павільйон з зоною барбекю; (c) Тимчасова господарська споруда; (d) Альтанка. Вказаний документ було погоджено директором ДП "Вищедубечанське лісове господарство" Головецьким М.П., а відтак позивачем погоджено розташування на спірній ділянці зазначених об`єктів. Крім того, з аналізу наведених позивачем обставин, вбачається, що виявлення вказаних порушень відбувалося саме під час та внаслідок проведення відповідних заходів в рамках кримінального провадження за №42016110000000493 від 05.10.2016 року, однак, відповідно до Витягу з ЄРДР від 30.01.2020 року, кримінального провадження за №42016110000000493 від 05.10.2016 року, останнє було закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто за відсутністю події кримінального правопорушення. Більше того, у матеріалах справи відсутні докази притягнення відповідача до будь-якої іншої відповідальності, в тому числі і адміністративної за проведення ним незаконних будівельних робіт на спірній земельній ділянці, а це дає підстави вважати, що позивачем не надано суду доказів, на підставі яких можливо встановити наявність обставин (фактів), що обґрунтовують його вимоги. Докази, що додані до позовної заяви вже були предметом дослідження в рамках судової справи за №363/557/18, про яку згадує позивач. Не дивлячись на те, що суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог щодо знесення певних об`єктів за позовом прокурора, відповідач звертає увагу суду, що в рамках справи за №363/557/18 не досліджувався "Проект благоустрою території, що знаходиться в межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області". Вказаний документ є суттєвим, оскільки складовою такого Проекту є "Проектний план благоустрою території М 1:500", який містить погодження на розташування певних об`єктів ДП "Вищедубечанське лісове господарство". Цей доказ абсолютно нівелює позицію позивача про здійснення відповідачем незаконного будівництва на спірній земельній ділянці. Відповідач мав право розташовувати на ділянці певні об`єкти, окрім капітальних споруд. Керуючись цим погодженням відповідач і розташував на спірній ділянці такі об`єкти, про які веде мову позивач. Позивачем не доведено, що ці об`єкти є капітальними спорудами, оскільки визначення капітальності споруди можливе лише за результатом проведення відповідної експертизи. Окрім цього, докази, що були подані позивачем збиралися в рамках кримінального провадження за №42016110000000493 від 05.10.2016 року, яке було закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто за відсутністю події кримінального правопорушення. Все це вказує на те, що відповідачем не було допущено істотного порушення умов договору (ст. 651 ЦК України), а тому і відсутні підстави для розірвання спірного договору в судовому порядку. Щодо пропуску позивачем строку позовної давності, представник відповідача зазначав, що позивач у позові сам вказує про те, що йому стало відомо про нібито допущені порушення умов договору відповідачем ще 11.09.2017 року, коли було проведено відповідну перевірку. А відтак, позивач не був позбавлений права звернутися до суду із позовом про розірвання договору, якщо вважав, що ОСОБА_1 істотно порушив умови договору. При цьому звернення прокурора із позовом в рамках справи за №363/557/18 в інтересах держави не перервало перебігу строку позовної давності, оскільки позов в частині розірвання спірного договору було залишено без розгляду судом апеляційної інстанції. За таких обставин позивачем було пропущено 3-річний строк на звернення до суду із даним позовом. Представник відповідача звернув увагу суду на те, що рішення суду від 05.07.2021 року у справі за №363/557/18 відповідачем було виконано у повному обсязі та будівлі, які були розташовані на лісовій ділянці, зазначеній в договорі довгострокового тимчасового користування лісами від 01.12.2014 року за №61 знесено. Таким чином, наразі на вищезгаданій земельній ділянці не знаходиться жодна будівля, відповідач не здійснює незаконних дій, які б могли бути підставою для розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісами від 01.12.2014 року за №61, а отже у суду відсутні будь-які підстави для задоволення позову.
Представник позивача, не погоджуючись із доводами представника відповідача, спрямувала до суду відповідь на відзив, в якій зазначала, що відповідачем були порушені норми лісового законодавства, а також умови договору, а саме, будівництво на спірній лісовій ділянці капітальних будівель та встановлення тимчасових споруд, не призначених для ведення господарської діяльності та використання лісової ділянки не за цільовим призначенням та всупереч умов договору, що є підставою для його розірвання. ДП «Вищедубечанське лісове господарство», в порядку проведення державного контролю за станом, використанням, відтворенням, охороною та захистом лісу, проведена перевірка дотримання умов спірного договору, укладеного із ОСОБА_1 , в ході якої виявлені порушення, що полягали у використанні лісової ділянки не за цільовим призначенням та всупереч умов договору, відповідачу було вручено припис про усунення недоліків і порушень від 11.09.2017 року за № 7, проте ОСОБА_1 не було усунено вказані недоліки та порушення. В квітні 2024 року позивачем було надіслано звернення до ОСОБА_1 щодо добровільного виконання рішення суду по справі за №363/557/18 від 05.07.2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 10.02.2022 року, проте дане прохання було відповідачем проігнороване, отже, вказані недоліки не усунено. Рішенням суду по справі за №363/557/18 від 05.07.2021 року встановлено, що відповідачем грубо порушувались умови договору, а також вимоги лісового законодавства України, що підтверджується копією протоколу огляду місця події від 25.10.2017 року з фото таблицями, листом Департаменту ДАБІ у Київській області від 03.11.2017 року за №10/10-13/0311/06/02, актом за №Т-0812/3, складеним Департаментом ДАБІ у Київській області, приписами про усунення вимог містобудівного законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 08.12.2017 року за №С-0812/3 та за №С-0812/4, приписом державного інспектора по контролю за станом, використанням, відтворенням, охороною і захистом лісу ДП «Вищедубечанське лісове господарство» Головецьким М.П. про усунення недоліків і порушень від 11.09.2017 року за №7. 10.02.2022 року постановою Київського апеляційного суду по справі за №363/557/18 рішення суду від 05.07.2021 року в частині позовних вимог заступника керівника Київської обласної прокуратури про розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою скасовано та ухвалене нове, яким позовні вимоги залишено без розгляду. Постановою встановлено, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про зобов`язання знесення самочинно збудованих будівель та споруд. Преюдиційні обставини, встановлені рішенням суду від 05.07.2021 року та постановою Київського апеляційного суду від 10.02.2022 року по справі за №363/557/18. Твердження відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності є помилковим, адже до моменту вирішення справи за №363/557/18 позивач не міг скористатися своїм правом щодо подачі позовної заяви про розірвання спірного договору. Окрім цього, станом на 30.04.2024 року рішення суду від 05.07.2021 року та постанова Київського апеляційного суду від 10.02.2022 року не були виконані відповідачем у добровільному порядку, що породжує триваюче порушення прав позивача.
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 09.07.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
13.02.2025 року представник позивача звернулась до суду з клопотанням про внесення змін до відомостей про позивача у вказаній справі, а саме в частині його назви - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Столичний лісовий офіс» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», посилаючись на те, що 09.09.2024 року наказом ДП «Ліси України» за №1520 «Про створення філії «Столичний лісовий фонд» ДСГП «Ліси України» створено філію «Столичний лісовий фонд» ДСГП «Ліси України». 18.10.2024 року наказом ДП «Ліси України» за №1829 «Про припинення філії «Вищедубечанське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» припинено філію «Вищедубечанське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» шляхом її закриття. Наказом ДП «Ліси України» за №1829 доручено забезпечення оформлення передавального балансу майна та передавального акту до філії «Столичний лісовий офіс» ДСГП «Ліси України» станом на 31.12.2024 року та подати на затвердження оформлений передавальний баланс та передавальний акт до ДСГП «Ліси України» до 10.01.2025 року. Визначено термін припинення філії до 31.01.2025 року. Відповідно до п.1.1 Положення про філію «Столичний лісовий офіс» ДСГП «Ліси України» - філія є відокремленим підрозділом ДСГП «Ліси України», код ЄДРПОУ: 44768034. Відповідно до п. 3.1. Положення, філія є відокремленим підрозділом Підприємства, який не має статусу юридичної особи. Філія діє від імені Підприємства та в його інтересах, здійснює делеговані Підприємством функції відповідно до мети, завдань та предмету діяльності Підприємства. Відповідно до п.п. 10.5.6. п. 10.5. Положення, для здійснення діяльності Філії в межах, встановлених законодавством, Статутом Підприємства, даним Положенням та наказами Генерального директора, Підприємство делегує Філії право представляти інтереси Підприємства в судах, в тому числі в місцевих загальних судах, господарських та адміністративних судах, а також в міжнародних арбітражах у справах, пов`язаних з діяльністю Філії; вести претензійну роботу; виступати позивачем, в тому числі цивільним, та відповідачем у судах всіх інстанцій, з усіма правами, наданими законом позивачу, цивільному позивачу, відповідачу i третій особі, з правом підпису всіх процесуальних документів в межах своїх повноважень, передбачених цим Положенням.
На підтвердження зазначеного, представником позивача надано суду вказані вище документи (т. 2, а.с.166-214, т. 3, а.с. 5-32).
Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити.
Представник відповідача заявлені до ОСОБА_1 вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні.
Суд, заслухавши думку представників сторін, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку: 
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (ч. 2 та ч. 3 ст. 1 ЛК України).
Лісова ділянка - це ділянка лісового фонду України з визначеними межами, виділена відповідно до цього Кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі (ч. 4 ст. 1 ЛК України).
Частиною 1 ст. 2 ЛК України визначено, що лісові відносини - це суспільні відносини, які стосуються володіння, користування та розпоряджання лісами і спрямовуються на забезпечення охорони, відтворення та стале використання лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства.
Лісові відносини в Україні регулюються Конституцією України, Законом України «Про охорону навколишнього природного середовища», цим Кодексом, іншими законодавчими актами України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 3 ЛК України).
До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги (ч. 1 ст. 5 ЛК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.
Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи (ч. 3 та ч. 4 ст. 7 ЛК України).
У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності (ч. 1 ст. 8 ЛК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЛК України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами.
Так, ст. 17 ЛК України передбачено, що у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.
Об`єктом тимчасового користування можуть бути всі ліси, що перебувають у державній, комунальній або приватній власності (ч. 1 ст. 18 ЛК України).
Тимчасове користування лісами може бути: довгостроковим, терміном від одного до п`ятдесяти років і короткостроковим, терміном до одного року (ч. 2 ст. 18 ЛК України).
Довгострокове тимчасове користування лісами засноване на договорі строкове платне використання лісових ділянок, які виділяються для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей, проведення науково-дослідних робіт (ч. 3 ст. 18 ЛК України).
Частиною 4 ст. 18 ЛК України визначено, що довгострокове тимчасове користування лісами державної та комунальної власності здійснюється без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів лісами; на підставі рішення відповідних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень; за погодженням з постійними користувачами лісами та органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.
Згідно із ч. 8 ст. 18 ЛК України суб`єктами правовідносин тимчасового користування лісами є: власники лісів або уповноважені ними особи; підприємства, установи, організації, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи.
Пунктом 4 ч. 1 ст. 67 ЛК України передбачено, в порядку спеціального використання може здійснюватися такий вид використання лісових ресурсів: використання корисних властивостей лісів для культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей, потреб мисливського господарства, проведення науково-дослідних робіт.
Лісова ділянка може бути виділена одному або кільком тимчасовим лісокористувачам для різних видів використання лісових ресурсів (ч. 2 ст. 68 ЛК України).
Пунктом 1.5 Правил використання корисних властивостей лісів, затверджених наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 14.08.2012 року, передбачено, що використання корисних властивостей лісів на умовах довгострокового тимчасового користування здійснюється на підставі договору довгострокового тимчасового користування лісами, який укладається між постійним лісокористувачем або власником лісів, з одного боку, та тимчасовим лісокористувачем, з іншого боку, після прийняття рішення відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.
Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 07.09.2012 року за №551 затверджено Примірний договір довгострокового тимчасового користування лісами, за умовами якого стороною, яка може передавати у довгострокове тимчасове користування лісову ділянку, є як постійний лісокористувач, так і власник лісів.
Предметом спору в даній справі є вимога про розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісами від 01.12.2014 року за №61, укладеного між ДП «Вищедубечанське лісове господарство (правонаступник Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Вищедубечанське лісове господарство») та ОСОБА_1 , зареєстрованого Київським обласним управлінням лісового і мисливського господарства 08.12.2014 року за №7.
Підставами заявленого позову визначено порушення відповідачем умов договору від 01.12.2014 року за №61 шляхом використання лісової ділянки для будівництва будівель і споруд з ознаками капітальності, тобто не за цільовим призначенням та всупереч умов договору. 
Так, суд встановлено, що Розпорядженням Київської обласної державної адміністрації від 25.12.2013 року за №491 ОСОБА_1 у довгострокове тимчасове користування терміном на 49 років для культурно-оздоровчих та рекреаційних цілей виділено лісову земельну ділянку, загальною площею 0,3115 га (квартал 154 виділ 5 Хотянвського (Старосільського) лісництва, що перебуває у постійному користуванні ДП «Вищедубанське лісове господарство» та розташована на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району, без вилучення її у постійного користувача та без зміни цільового призначення (т. 1, а.с. 10-11).
01.12.2014 року між ДП "Вищедубечанське лісове господарство" та ОСОБА_1 було укладено договір за №61 про дострокове тимчасове користування лісовою ділянкою.
08.12.2014 року даний договір було зареєстровано в Київському обласному та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства за №7 (т. 1, а.с.12-18). 
Відповідно до п. 3 зазначеного договору, на момент передачі в користування на лісовій ділянці розміщені такі об`єкти: відсутні.
Згідно з п. 22 договору, ОСОБА_1 має право зокрема - здійснювати господарську діяльність на лісовій ділянці із дотриманням умов договору та законодавства; за погодженням із ДП «Вищедубечанське лісове господарство» в установленому законом порядку зводити тимчасові будівлі, споруди, паркани та інші споруди лінійного типу, необхідні для ведення господарської діяльності.
Пунктом 23 договору встановлено обов`язок відповідача проводити використання лісової ділянки у порядку, визначеному цим договором та законодавством; при використанні лісової ділянки додержуватись зобов`язань та виконувати заходи щодо забезпечення охорони, захисту лісових насаджень, посилення корисних властивостей лісів, що передбачені бізнес-планом; виконувати встановлені обмеження (обтяження) на земельну ділянку, на якій розташована лісова ділянка в обсязі, передбаченому законодавством та цим договором.
Договір укладено на строк 49 років, що діє з 01.12.2014 року по 01.12.2063 року, передбачено п. 24 укладеного між сторонами договору.
Пункт 29 договору вказує на те, що дія договору припиняється в тому числі і у випадку систематичного невиконання стороною обов`язків, передбачених договором та законом; використання ділянки способами, що негативно впливають на стан і відтворення лісів або призводять до погіршення навколишнього середовища; використання лісової ділянки у цілях, не передбачених договором, не за цільовим призначенням; проведення будь-якого будівництва, встановлення парканів та інших споруд лінійного типу без згоди сторони та з інших підстав, визначених законодавством.
За невиконання або неналежне виконання умов договору сторони несуть відповідальність згідно законодавства України, випливає зі змісту п. 30 договору.
Пункт 33 вказує на те, що спори та розбіжності, що виникають між сторонами за договором або у зв`язку з ним, вирішуються шляхом переговорів, якщо спір неможливо вирішити таким чином, то він вирішується судом.
Невід`ємними частинами цього договору є схема лісової ділянки, акт приймання-передачі та розрахунок суми збору, випливає зі змісту п. 37.
На замовлення ОСОБА_1 - ТОВ "Центр АПЛД" розроблено Проектний план благоустрою території, що знаходиться в межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області, який було погоджено ДП "Вищедубечанське лісове господарство". 
Відповідно до документу "Проектний план благоустрою території М 1:500", який є складовою вказаного вище Проекту, вбачається, що на спірній земельній ділянці запроектовано розташування наступних об`єктів: 
- (a) Павільйон для відпочинку; (b) Павільйон з зоною барбекю; (c) Тимчасова господарська споруда; (d) Альтанка. 
Вказаний документ було погоджено директором ДП "Вищедубечанське лісове господарство" Головецьким М.П. (т.1, а.с. 96-109).
Згідно копії протоколу огляду від 25.10.2017 року - 25.10.2017 року в рамках розслідування кримінального провадження за №42016110000000493 від 05.10.2016 року, в порядку ст. 237 КПК України, прокурором за участі представників ДП «Вищедубечанське лісове господарство» та головного інспектора ДАБІ у Київській області проведено огляд лісової ділянки та встановлено, що на ній побудовано одну двоповерхову будівлю з мансардним поверхом невизначеного призначення орієнтовними розмірами 7 х 9 метрів, влаштовану на залізобетонному фундаменті та дві одноповерхові будівлі невизначеного призначення, кожна з яких влаштована на залізобетонному фундаменті орієнтовними розмірами 5 х 4 м і 6 х 4 м., всі три будівлі мають ознаки капітальності (т.1, а.с. 23-29).
Згідно Витягу з ЄРДР за №42016110000000493 від 05.10.2016 року – кримінальне провадження, порушене за ст. 197-1 ч. 1 КК України (самовільне зайняття земельної ділянки та самовільне будівництво) закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КК України (за відсутності події кримінального правопорушення) (т.1, а.с.117).
За результатами перевірки Департаментом ДАБІ у Київській області складено акт за №Т-0812/3, відповідно до якого, об`єкти зведені без розроблення містобудівної документації на місцевому рівні, на земельній ділянці, яка не відведена для цієї мети, без отримання будівельного паспорта або містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки та без документу, що надає право на виконання будівельних робіт, вказані будівлі експлуатуються без прийняття їх в експлуатацію в установленому законом порядку, всупереч вимогам ст. ст. 24,27,29,36,39 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» (т.1, а.с. 32-43).
Департаментом ДАБІ у Київській області складені приписи про усунення вимог містобудівного законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 08.12.2017 року за №С-0812/3 та за №С-0812/4 (т.1, а.с. 45-48).
Державним інспектором по контролю за станом, використанням, відтворенням, охороною і захистом лісу ДП «Вищедубечанське лісове господарство» Головецьким М.П. складено припис про усунення недоліків і порушень від 11.09.2017 року за №7 (т.1, а.с.49-50).
Згідно рішення Вишгородського районного суду від 05.07.2021 року у справі за №363/557/18 - позов заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі: Київської обласної державної адміністрації, Київського обласного та по м. Києву управлінні лісового та мисливського господарства, ДП «Вищедубечанське лісове господарство» задоволено, розірвано договір довгострокового тимчасового користування лісами від 01.12.2014 року за №61, укладений між ДП «Вищедубечанське лісове господарство» та ОСОБА_1 , зареєстрований Київським обласним управлінням лісового і мисливського господарства 08.12.2014 року за №7. Зобов`язано ОСОБА_1 знести самочинно побудовані будівлі, зазначені в акті Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю за №Т-0812/3 (гостьовий будинок двоповерховий з мансардою розмірами 7 х 9 м., влаштований на монолітному залізобетонному фундаменті; господарська будівля розмірами 4х6 м., влаштована на залізобетонному монолітному фундаменті), а також тимчасову споруду орієнтовними розмірами 5 x 4 метри, що на проектному плані благоустрою, виготовленому на підставі договору від 22.12.2014 року за №22-12-2, відображена під номером «3», які знаходяться на лісовій ділянці, зазначеній в договорі довгострокового тимчасового користування лісами від 01.12.2014 року за №61, укладеним між ДП «Вищедубечанське лісове господарство» та ОСОБА_1 та зареєстрованим Київським обласним управлінням лісового і мисливського господарства 08.12.2014 року за №7 (рішення набрало законної сили 10.02.2022 року (т.2, а.с.94-97).
Постановою Київського апеляційного суду від 10.02.2022 року - апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05.07.2021 року задоволено частково, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05.07.2021 року в частині позовних вимог заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі: Київської обласної державної адміністрації, Київського обласного та по м. Києву управлінні лісового та мисливського господарства, ДП «Вищедубечанське лісове господарство» до ОСОБА_1 про розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги в цій частині залишити без розгляду. В решті рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05.07.2021 року залишено без змін (т.2, а.с.98-100).
Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 20 ЛК України, тимчасові лісокористувачі на умовах довгострокового користування мають право, за погодженням із власниками лісів, постійними лісокористувачами в установленому порядку зводити тимчасові будівлі і споруди, необхідні для ведення господарської діяльності.
Тимчасові лісокористувачі на умовах довгострокового користування зобов`язані:
- виконувати встановлені обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом та договором;
- дотримуватися встановленого законодавством режиму використання земель; 
- вести роботи способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для охорони, захисту і відтворення типових та унікальних природних комплексів і об`єктів, рідкісних і таких, що перебувають під загрозою зникнення. Видів тваринного і рослинного світу, сприяти формуванню екологічної мережі.
Аналогічно п. 6.4 «Правил використання корисних властивостей лісів», затверджених наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 14.08.2012 року за №502 установлено, що спорудження тимчасових будівель і споруд, у тому числі лінійного типу, необхідних для ведення господарської діяльності, здійснюється за погодженням з постійними лісокористувачами (власниками лісів).
Такі ж положення містяться і в п. 22 договору від 01.12.2014 року за №61, укладеного між ДП «Вищедубечанське лісове господарство» та відповідачем.
Таким чином, тимчасовий довгостроковий лісокористувач за погодженням із постійним лісокористувачем в установленому законом порядку може зводити тимчасові будівлі, споруди та інші споруди лінійного типу, необхідні для ведення господарської діяльності.
Як встановлено судом, на замовлення відповідача у 2014 році було розроблено "Проект благоустрою території, що знаходиться в межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області". Відповідно до "Проектного плану благоустрою території М 1:500", який є складовою вказаного вище Проекту, вбачається, що на спірній земельній ділянці запроектовано розташування наступних об`єктів: (a) Павільйон для відпочинку; (b) Павільйон з зоною барбекю; (c) Тимчасова господарська споруда; (d) Альтанка. Вказаний документ було погоджено директором ДП "Вищедубечанське лісове господарство" Головецьким М.П. 
Таким чином можна стверджувати, що позивач погодив розташування на спірній ділянці певних об`єктів.
Так, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (ч. 2 ст. 6 ЦК України).
Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ч. 3 ст. 6 ЦК України).
Розірвання порушеного договору є способом захисту цивільних прав, що визначені ст. 16 ЦК України, оскільки вимога про розірвання договору спрямована на припинення правовідносин.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.
За правилами ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Так, п. 29 спірного договору встановлено, що дія договору припиняється в тому числі і у випадку систематичного невиконання стороною обов`язків, передбачених договором та законом; використання ділянки способами, що негативно впливають на стан і відтворення лісів або призводять до погіршення навколишнього середовища; використання лісової ділянки у цілях, не передбачених договором, не за цільовим призначенням; проведення будь-якого будівництва, встановлення парканів та інших споруд лінійного типу без згоди сторони та з інших підстав, визначених законодавством.
До того ж, підстави припинення права користування лісами та земельними ділянками лісового призначення визначені положеннями ЛК України та ЗК України відповідно.
Так, ч. 2 ст. 22 ЛК України передбачено, що право тимчасового користування лісами припиняється у випадках, передбачених ст. 78 цього Кодексу для припинення права використання лісових ресурсів.
Відповідно до п. п. 5 та 7 ч. 1 ст. 78 ЛК України право використання лісових ресурсів припиняється в разі: 5) використання лісових ресурсів способами, які негативно впливають на стан і відтворення лісів, призводять до погіршення навколишнього природного середовища; 7) використання лісової ділянки не за цільовим призначенням.
Згідно з пунктами «г» та «ґ» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.
Пунктом «а» ч. 1 ст. 143 ЗК України встановлено, що примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку в разі використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.
Суд враховує, що умовами договору, про який йдеться мова у позові, передбачено таку підставу його припинення, як проведення відповідачем будь-якого будівництва, встановлення парканів чи інших споруд лінійного типу без згоди сторони, проте відповідач заперечує розірвання договору з цієї підстави, тому такий спір підлягає вирішенню судом.
При цьому п. 33 договору сторони погодили, що спори та розбіжності, що виникають між сторонами за цим договором або у зв`язку з ним, вирішуються шляхом переговорів. Якщо спір неможливо вирішити шляхом переговорів, він вирішується у судовому порядку.
За таких обставин, застосовуючи правило п. 29 договору про його припинення у разі проведення відповідачем будь-якого будівництва, встановлення парканів чи інших споруд лінійного типу без згоди позивача, заперечення відповідачем припинення договору з цих підстав, дослідження питання істотності порушень умов договору, відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України у справі, що розглядається, не потрібне. Подібні висновки викладені у постановах Верховного суду у справі за №442/1208/21 від 05.07.2923 року та у справі за №902/111/24 від 07.05.2025 року. 
В даному випадку позивачу необхідно довести сам факт здійснення відповідачем будівництва без згоди позивача, що і може бути підставою для розірвання договору судом за умовами договору, які погоджені сторонами під час його укладення та є обов`язковими до виконання.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).
Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Позивач, звертаючись до суду з цими вимогами, як на підставу для розірвання договору, посилався на порушення відповідачем умов договору від 01.12.2014 року за №61 шляхом використання лісової ділянки для будівництва будівель і споруд з ознаками капітальності, тобто не за цільовим призначенням та всупереч умов договору. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі за №338/180/17, від 11.09.2018 року у справі за №905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі за №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 року у справі за №487/10132/14-ц, від 16.06.2020 року у справі за №145/2047/16-ц.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2023 року у справі за №582/18/2.
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать:
- необгрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); 
- зловживання матеріальними правами; 
- обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права та/або інтересу;
- сплив позовної давності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.11.2023 року у справі за №761/42030/2.
Так, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач надав суду протокол огляду місця події від 25.10.2017 року, акт перевірки, складений Департаментом ДАБІ у Київській області за №Т-0812/3 та приписи за №С-0812/3, за №С-0812/4 від 08.12.2017 року, припис за №7 від 11.09.2017 року, виданий за результатами перевірки, здійсненої ДП "Вищедубечанське лісове господарство", які було складено за результатами проведення відповідних заходів в рамках кримінального провадження за №42016110000000493 від 05.10.2016 року.
В той же час, суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що вказані документи не підтверджують того, що відповідач, в порушення умов договору за №61 від 01.12.2014 року здійснив будівництво саме капітальних споруд. Будь-яких інших належних та допустимих доказів (висновків судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертиз ) на підтвердження зазначеного, позивачем не надано. Як і не надано доказів використання відповідачем, переданої йому за договором лісової ділянки, не за цільовим призначенням.
Судом встановлено, що згідно договору, про розірвання якого йдеться мова у позові, відповідач мав право зводити на наданій йому у довгострокове тимчасове користування ділянці тимчасові будівлі, споруди, паркани та інші споруди лінійного типу, необхідні йому для ведення господарської діяльності. В той же час, позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що об`єкти про які йдеться мова у позові є саме капітальними спорудами, оскільки визначення капітальності споруди можливе за результатом проведення відповідних експертиз, висновків спеціалістів тощо, а не огляду місця події. 
Окрім того, суд звертає увагу на те, що згідно Витягу з ЄРДР за №42016110000000493 від 05.10.2016 року – кримінальне провадження, порушене за ст. 197-1 ч. 1 КК України (самовільне зайняття земельної ділянки та самовільне будівництво) - закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КК України (за відсутності події кримінального правопорушення).
Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Під час розгляду цієї справи судом, представник позивача не заперечувала того факту, що зазначене кримінальне провадження закрите за відсутності події кримінального правопорушення.
Крім того, жодних клопотань щодо долучення до матеріалів справи відповідних висновків експертів та/або звернення до суду з клопотаннями щодо проведення по справі експертиз від позивача не надходило.
Щодо посилань представника позивача на те, що саме рішенням суду від 05.07.2026 року, що набрало законної сили 10.02.2022 року, встановлено факт використання відповідачем лісової ділянки для будівництва будівель і споруд з ознаками капітальності, суд теж не приймає до уваги, оскільки встановив, що під час розгляду справи за №363/557/18 не досліджувався "Проект благоустрою території, що знаходиться в межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області", складовою якого є "Проектний план благоустрою території М 1:500", що містить погодження на розташування певних об`єктів ДП "Вищедубечанське лісове господарство", у згаданому позивачем рішенні вказаному документу оцінка не надавалася, під час розгляду вказаної справи зазначений документ не досліджувався. 
Крім того, позивачем під час розгляду зазначеної справи не доведено належними та допустимими доказами і того, що відповідачем лісова ділянка, надана у довгострокове тимчасове користування використовується не за цільовим призначенням та/або, що її використання призвело до погіршення природного середовища.
Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Згідно ст. 15 ЦК України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, у спосіб визначений ст. 16 даного Кодексу.
У свою чергу, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 80, 81 ЦПК України).
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, має навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Відповідно до ст. 76 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, що мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суд вказує на те, що доказування не може ґрунтуватися виключно на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, а обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. 
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 року у справі за №904/1017/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі за №129/1033/13-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 року у справі за №904/2104/19).
Такий підхід також узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" суд наголошує, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом». Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Що стосується посилання представника відповідача на необхідність застосування до вимог позивача строку позовної давності, то виходячи з вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Зазначені загальні правові висновки щодо порядку застосування позовної давності є усталеними у судовій практиці Верховного Суду.
А відтак, оцінивши в сукупності подані сторонами докази, їх пояснення та заперечення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України саме на позивача покладається обов`язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Проте позивачем не подано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наведені ним доводи. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню як такі, що є недоведеними, підстав для їх задоволення судом не вбачається.
Щодо решти наведених учасниками справи аргументів, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (за №4909/04). Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) за №303-A, п. 29).
Відповідно до ст. 141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, оскільки у задоволенні позову відмовлено, понесені позивачем витрати, пов`язані з розглядом цієї справи покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 23, 76, 81,141, 258, 259, 265, 273, 274, 279, 280, 354 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
Відмовити в задоволенні позову Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Столичний лісовий фонд» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» до ОСОБА_1 про розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісами за №61 від 01.12.2014 року.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення виготовлено 24.07.2026 року.
Позивач: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Столичний лісовий фонд» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», код ЄДРПОУ: 45530596, адреса місцезнаходження філії: 03115, м. Київ, вул. Святошинська, 30.
Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Головуюча суддя        О.П. Дьоміна