ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 липня 2026 року справа №200/2590/26 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Сіваченка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 17 квітня 2026 року по справі №200/2590/26 (суддя І інстанції Кониченко О.М.) за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання противоправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нездійснення обчислення та перерахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 за період проходження служби з 17.09.2022 по 22.02.2023 із застосуванням при визначенні посадового окладу розрахункової величини — прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року (2481,00 грн для 2022 року та 2684,00 грн для 2023 року), згідно з вимогами пункту 4 Постанови КМУ від 30.08.2017 № 704 у відновленій редакції;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 підготувати та видати ОСОБА_1 розширену довідку про розмір грошового забезпечення за період з 17.09.2022 по 22.02.2023, складену за формою Додатка 2 до Порядку № 45, у якій посадовий оклад визначено шляхом множення тарифного коефіцієнта (1,75) на прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 01 січня відповідного календарного року;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 різниці грошового забезпечення за період проходження служби з 17.09.2022 по 22.02.2023, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного шляхом множення тарифного коефіцієнта 1,75 на актуальний прожитковий мінімум (2481,00 грн у 2022 р. та 2684,00 грн у 2023 р.), з урахуванням усіх щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, зокрема надбавки за особливості проходження служби (65%) та щомісячної премії (217%), з урахуванням раніше виплачених сум.
У позовній заяві позивач також просив суд поновити строк звернення до суду та зазначив, що він є особою з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи безтерміново з 13.12.2023, ускладнений стан здоров`я, тривале стаціонарне лікування та реабілітація після проходження служби позбавляли позивача можливості займатися судовими спорами. У лютому 2023 року позивач продовжував військову службу в інших підрозділах в умовах воєнного стану, що унеможливлювало вільний доступ до цивільної правової допомоги. Відповідач не надавав позивачу деталізованих розрахункових довідок із розшифруванням базових розрахункових величин. Про факт застосування застарілого прожиткового мінімуму 1762 грн позивач дізнався лише згодом, після вивчення зразкових справ Верховного Суду щодо цього питання у 2025-2026 роках.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою; залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії; надано позивачу строк не більше десяти днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху на усунення недоліків позовної заяви, шляхом надання заяви про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою та докази поважності причин його пропуску.
14 квітня 2026 року від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, у якій позивач зазначив, що під час виключення зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідач порушив норми законодавства щодо повідомлення його про виплачені суми і він не ставив свого підпису у грошовому атестаті або в будь-яких інших розрахункових документах, і жодного письмового повідомлення з розшифровкою сум йому не надавалося, а виплати на банківську картку надходили однією загальною сумою, тому він не міг визначити розмір грошового забезпечення.
Після виключення зі списків ІНФОРМАЦІЯ_4 військова служба не припинилася, а супроводжувалася інтенсивними переведеннями між військовими частинами в умовах воєнного стану: з 23.02.2023 по 22.05.2023 у В/Ч НОМЕР_1 (накази № 55 від 23.02.2023 та № 144 від 22.05.2023), згодом був переведений до В/Ч НОМЕР_2 , де проходив службу до 20.10.2023.
Незважаючи на те, що позивач обіймав посади бухгалтерського та облікового напрямку, він був підпорядкований суворому військовому статуту, виконував виключно свої вузькі посадові обов`язки і не мав вільного доступу до власної фінансової документації, яка формувалася та зберігалася окремим фінансовим підрозділом. Безперервна служба в різних військових частинах вимагала повної концентрації на виконанні наказів командування, що об`єктивно унеможливлювало моніторинг судової практики чи ініціювання судових спорів. Лише наказом командира В/Ч НОМЕР_2 від 20.10.2023 № 150 його було звільнено у запас за сімейними обставинами та направлено для взяття на облік до ІНФОРМАЦІЯ_5 . Після звільнення він повернувся до постійного місця проживання у м. Краматорськ. Місто постійно перебуває під обстрілами та входить до зони, наближеної до активних бойових дій. Умови проживання в даному регіоні критично ускладнювали можливість вчасного отримання фахової правової допомоги.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 17 квітня 2026 в задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою – відмовлено. Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України позовну заяву повернуто позивачу. 
Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
В обґрунтування апеляційної скарги вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Позивач вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що перебіг строку звернення розпочався з 01.07.2023 (дата закінчення карантину).
Судом не враховано, що відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у справах про виплату сум при звільненні тримісячний строк обчислюється виключно з дня одержання працівником письмового повідомлення про нараховані суми (ст. 116 КЗпП). Оскільки відповідач не надав доказів вручення такого повідомлення, перебіг строку не розпочався взагалі. Згідно зі ст. 77 КАС України, саме суб`єкт владних повноважень має довести факт належного повідомлення. 
Суд першої інстанції також дійшов хибному висновку, що позивачу повинно було бути відомо про порядок та розмір нарахування грошового забезпечення у зв`язку із займаною посадою бухгалтера. Позивач наголошує на тому, що Закон прямо визначає єдиний юридичний факт, з яким пов`язується початок перебігу строку — отримання письмового повідомлення, а не припущення щодо обізнаності особи. Факт порушення у даній справі пов`язаний із неправильним застосуванням нормативної бази (зокрема, розміру прожиткового мінімуму), що є питанням правозастосування, а не бухгалтерського обліку. Суд зазначив, що безпека в Краматорську дозволяла звернутися до суду раніше. Водночас, згідно з Наказом голови Донецького окружного адміністративного суду №14/І-г від 26.02.2022, сам суд перейшов на дистанційний режим роботи через загрозу життю людей. Визнання ситуації небезпечною для суддів і одночасне твердження про її безпечність для громадян у тому ж регіоні є проявом непослідовності та порушенням принципу пропорційності.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.
За правилами статей 123 та 169 КАС України суд зобов`язаний перевірити дотримання позивачем строків звернення до суду, які передбачені статтею 122 КАС України.
Згідно із частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За приписами частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, норми КАС України передбачають можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Водночас у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.
Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України.
Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.
У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другій статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду, з якими не обмежується будь яким-строком.
Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. 
Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини 1 і 2 статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
З огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, суд дійшов правомірного висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.
Відтак, після 19 липня 2022 року строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, що включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанцій про те, що строк звернення до суду з позовними вимогами щодо перерахунку позивачу грошового забезпечення за період з 19 липня 2022 року обмежений трьома місяцями з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Водночас, відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (з наступними змінами) карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі) було встановлено з 19 грудня 2020 року.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Відтак, строк звернення до суду з позовними вимогами щодо перерахунку грошового забезпечення за період з 19 липня 2022 року, з урахуванням положень пункту 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України, розпочався у позивача 01 липня 2023 року. 
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивача зараховано до списків особового складу відповідача та на всі види забезпечення з 17 вересня 2022 року.
Згідно Витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 22.02.2023 року № 58, позивач вважається таким, що 22 лютого 2023 року посаду здав та вибув до нового місця служби, АДРЕСА_1 .
З адміністративним позовом представник позивача звернувся до суду 06.04.2026 року скерувавши адміністративний позов засобами програмного забезпечення ЄСІТС «Електронний Суд».
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. 
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі – Порядок № 260).
Пунктом 2 розділу I Порядку № 260 визначено, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно п. 3 розділу 1 Порядку № 260 підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).
Відповідно до пункту 8 розділу I Порядку № 260 грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців.
Грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види – в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види – в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України).
Згідно Витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 17.09.2022 року № 248, солдата ОСОБА_2 , діловода групи логістики штабу військової частини НОМЕР_3 , призначеного наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 06.09.2022 № 3 71-PC, на посаду БУХГАЛТЕРА (І КАТЕГОРІЇ) ВІДДІЛУ ФІНАНСОВОГО ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ СЕКТОРУ СОЦІАЛЬНИХ ВИПЛАТ ІНФОРМАЦІЯ_1 оперативного командування “ ІНФОРМАЦІЯ_6 ” Сухопутних військ Збройних Сил України, який прибув з військової частини НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 , з 17 вересня 2022 року зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення з 17 вересня 2022 року. З наведеного наказу вбачається, що позивачу з 17 вересня 2022 року встановлено оклад за посадою 3080,00 гривень на місяць (тарифний розряд 8), шпк «старший солдат».
Отже, колегія суддів вважає, що саме з дня отримання грошового забезпечення позивач вважається таким, що повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. 
Колегія суддів зазначає, що грошове забезпечення є щомісячним періодичним платежем, а тому позивач мав реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації як обраховане та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий розрахунок грошового забезпечення.
В постанові від 06 грудня 2024 року в справі № 400/5432/24 Верховний Суд зазначив: «31. Ураховуючи наведене, Верховний Суд уважає безпідставними посилання касатора на те, що про порушення своїх прав щодо отримання грошового забезпечення в належному розмірі він дізнався лише з листа військової частини НОМЕР_2 від 01.05.2024 №1330, оскільки про розмір виплаченого йому грошового забезпечення він дізнавався щомісячно, і не був позбавлений права під час проходження військової служби на звернення до відповідача про надання йому роз`яснень щодо складових виплаченого йому грошового забезпечення та проведених утримань податку та інших обов`язкових платежів».
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при зверненні до суду з позовом 06.04.2026 позивачем було порушено встановлений строк звернення до суду щодо позовних вимог за період з 17.09.2022 по 22.02.2023.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 22.02.2023 року № 58 позивача було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку із вибуттям до нового місця служби АДРЕСА_1 .
Згідно Витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 23.02.2023 № 55 солдата ОСОБА_2 , призначеного на посаду ВІДПОВІДАЛЬНОГО ВИКОНАВЦЯ ВІДДІЛУ ВЕДЕННЯ ОБЛІКУ МАТЕРІАЛЬНИХ ЦІННОСТЕЙ ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ з ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 23.02.2023 зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення .
Отже, позивач не був звільнений з військової служби, а був виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення для подальшого проходження військової служби.
Відтак, колегія суддів вважає, що під час виключення позивача зі списків особового складу частини у відповідача не виникло обов`язку вручати позивачу письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні у відповідності до вимог частини другої статті 116 КЗпП України, оскільки звільнення з військової служби 22.02.2023 не відбулося.
За таких обставин, твердження позивача про те, що відлік строку звернення до суду з цими вимогами слід обчислювати виключно з дня одержання письмового повідомлення про нараховані суми (ст. 116 КЗпП), колегією суддів не прийнято до уваги, оскільки ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду із заявленими вимогами.
Відповідно до статті 233 КЗпП України, тримісячний строк звернення до суду з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені, застосовується виключно до спорів, пов`язаних із виплатами, що належать працівникові при звільненні.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04.10.2024у справі №200/1643/24. 
Наслідки пропуску строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, згідно із частинами першої та другої якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Колегія суддів вважає, що поважними причинами пропуску або продовження строку можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, яка звертається з відповідною заявою, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Колегія суддів вважає, що сам факт проходження військовослужбовцями військової служби не є безумовною підставою для поновлення таким особам – військовослужбовцям строків звернення до суду. Навпаки, суд у кожному конкретному випадку має оцінити викладені такими особами обставини неможливості своєчасного звернення до суду в сукупності з документальним підтвердженням таких обставин.
Доказів на підтвердження обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача, щоб звернутися з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, позивачем не надано.
Колегія суддів вважає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого. Позивач не був позбавлений права своєчасно звернутися до фахівців щодо отримання юридичної допомоги. Позивач самостійно позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, оскільки нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
На думку суду, самі по собі вказані доводи не впливають на можливість позивача дізнатися про порушення своїх прав у відповідній частині вимог, у тому числі за участю представника, чого позивачем тривалий час не було здійснено, що свідчить про триваючи пасивну поведінку позивача.
Наявна в матеріалах справи довідка МСЕК №261647 від 07.12.2023 року не є самостійним належним доказом, що обґрунтовує пропуск строку звернення до суду з вимогами за період з 17.09.2022 по 22.02.2023.
Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо неповажності наведених скаржником причин та відсутності підстав для задоволення заяви про поновлення строку звернення до суду.
Колегія суддів також враховує, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства , пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії).
Так, встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно прийнято ухвалу про відмову у задоволенні клопотання позивача про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та повернення частини позовних вимог.
Колегія суддів також зазначає, що відповідно до частини 8 статті 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд зазначає, що ці доводи були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції під час розгляду та ухвалення рішення, їм була надана відповідна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанцій норм матеріального права, у апеляційній скарзі не наведено.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.
Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Апеляційний суд дійшов висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.
Керуючись 122, 123, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 17 квітня 2026 року по справі №200/2590/26 - залишити без задоволення.
Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 17 квітня 2026 року по справі №200/2590/26 - залишити без змін.
Повне судове рішення – 07 липня 2026 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т.Г. Гаврищук

Судді А.А. Блохін

І.В. Сіваченко