ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2026 року
м. Київ
справа № 990/282/24
провадження № 11-365заі25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Губської О. А., 
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Ємця А. А., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Ступак О. В., Тітова М. Ю., Ткача І. В., Уркевича В. Ю., 
розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24 вересня 2025 року (судді Бевзенко В. М., Стеценко С. Г., Тацій Л. В., Чиркін С. М., Шарапа В. М.) 
у справі № 990/282/24 
за позовом  ОСОБА_1 
до Президента України 
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Вступ
1.  ОСОБА_1 (далі також - позивач, заявник) брала участь в оголошеному рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС) від 03 квітня 2017 року  № 28/зп-17 доборі кандидатів на посаду судді місцевого суду, за результатами проведення якого рішенням Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 07 серпня 2019 року № 427/дс-19 було внесене відповідне подання Президенту України про призначення позивачки на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва.
2. Проте Президент України у визначений частиною другою статті 80 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VІІІ) 30-денний строк не розглянув внесене ВРП подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді, що стало підставою її звернення у серпні 2024 року до адміністративного суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання розглянути таке подання.
3. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 24 квітня 2025 року у справі № 990/282/24, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 17 липня 2025 року, визнав протиправною бездіяльність Президента України щодо нерозгляду подання ВРП про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва та зобов`язав Президента України розглянути зазначене подання.
4. Оскільки наведене судове рішення не було виконане відповідачем, ОСОБА_1 у вересні 2025 року звернулася до суду першої інстанції із заявою в порядку статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) про встановлення судового контролю за виконанням рішення Верховного Суду від 24 квітня 2025 року у справі № 990/282/24 та зобов`язання Президента України подати у встановлений судом строк звіт про виконання цього судового рішення.
5. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 з мотивів того, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені доказами, а з поданої заяви позивачки не вбачається та не встановлено, що у загальному порядку виконання судового рішення вжиті усі можливі та необхідні заходи, але такі заходи не дали очікуваного результату.
6. За результатами розгляду апеляційної скарги позивачки Велика Палата Верховного Суду визнала помилковим висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у цій справі, оскаржувану ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду скасувала та ухвалила нове рішення - про задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення Верховного Суду від 24 квітня 2025 року у справі № 990/282/24.
Короткий зміст судового рішення, що підлягало виконанню
7. 24 квітня 2025 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалив рішення у справі № 990/282/24, залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 17 липня 2025 року, яким частково задовольнив адміністративний позов  ОСОБА_1 до Президента України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, а саме:
- визнав протиправною бездіяльність Президента України щодо нерозгляду подання ВРП від 22 липня 2021 року № 1667/0/15-21 про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва;
- зобов`язав Президента України розглянути подання ВРП від 22 липня 2021 року № 1667/0/15-21 про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва;
- стягнув з Президента України на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 937,92 грн за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Інформація щодо видачі виконавчих листів
8. 19 серпня 2025 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подала до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (зареєстрована 20 серпня 2025 року) заяву, в якій просила:
- видати виконавчий документ у справі № 990/282/24 про зобов`язання Президента України розглянути подання ВРП від 22 липня 2021 року 
№ 1667/0/15-21 про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва; 
- видати виконавчий документ у справі № 990/282/24 про стягнення з Президента України на користь ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 1 937,92 грн за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
9. 27 серпня 2025 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду видав виконавчий лист від 27 серпня 2025 року про зобов`язання Президента України розглянути подання ВРП від 22 липня 2021 року № 1667/0/15-21 про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва; виконавчий лист від 27 серпня 2025 року про стягнення з Президента України на користь ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 1 937,92 грн за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Короткий зміст і підстави заяви про встановлення судового контролю
10. 17 вересня 2025 року через підсистему «Електронний суд» до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла подана у порядку статті 382 КАС України заява ОСОБА_1 , у якій позивачка просила: 
- установити судовий контроль за виконанням рішення Верховного Суду від 24 квітня 2025 року у справі № 990/282/24;
- зобов`язати Президента України подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення у цій справі.
11. На обґрунтування заяви ОСОБА_1 посилалася на Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009, практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема пункт 43 рішення ЄСПЛ «Шмалько проти України», рішення ЄСПЛ у справі «Горнсбі проти Греції», а також на положення статті 129^1 Конституції України, статті 13 Закону 
№ 1402-VІІІ, статей 14, 370 КАС України щодо обов`язковості судових рішень.
12. Позивачка зазначала, що рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24 квітня 2025 року у справі № 990/282/24, яким було визнано протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язано його розглянути подання ВРП про призначення ОСОБА_1 на посаду судді, набрало законної сили 17 липня 2025 року, у зв`язку із чим 30 липня 2025 року позивачкою на адресу Президента України направлено заяву про добровільне виконання зазначеного рішення суду.
13. Водночас листом від 08 вересня 2025 року № 22/038756-10 Департамент з питань звернень громадян та доступу до публічної інформації Офісу Президента України повідомив позивачку, що відповідні матеріали та проєкт Указу Президента України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва підготовлено для доповіді Главі держави. Окрім того, у цьому листі Департамент зазначив про виняткову завантаженість робочого графіка Президента України у зв`язку з триваючою збройною агресією російської федерації проти України та необхідністю першочергового розгляду питань, пов`язаних із обороною держави, захистом державного суверенітету, територіальної цілісності України, а також активної безпосередньої участі Глави держави у зовнішньополітичних процесах.
14. Однак, як зауважила ОСОБА_1 , аналогічну за змістом відповідь на її звернення вона отримала від Департаменту з питань звернень громадян Офісу Президента України у листі від 28 листопада 2022 року № 22/1-09/3637, в якому зазначалося, що проєкт Указу Президента України про призначення її на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва вже тоді був переданий для доповіді Главі держави. Проте станом на 2025 рік відповідний указ відповідачем досі не виданий.
15. Ураховуючи наведене, позивачка звернулася до суду з заявою про зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення у цій справі.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
16. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 24 вересня 2025 року відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення Верховного Суду від 24 квітня 2025 року у справі № 990/282/24.
17. Суд першої інстанції зазначив, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.
18. Адміністративним процесуальним законодавством регламентовано право суду застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, визнання протиправними рішень, дій за наявності відповідних правових умов.
19. Водночас правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливість суб`єкта владних повноважень їх виконати.
20. Проте, за висновком суду першої інстанції, з поданої ОСОБА_1 заяви не вбачається та судом не встановлено, що у загальному порядку виконання судового рішення вжиті усі можливі та необхідні заходи, але такі заходи не дали очікуваного результату.
21. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду врахував, що листом від 08 вересня 2025 року № 22/038756-10 позивачку проінформовано про вчинення Офісом Президента України активних дій, пов`язаних із виконанням рішення суду у цій справі.
22. Крім того, суд першої інстанції при вирішенні питання про вжиття заходів контролю за виконанням судового рішення у цій справі врахував процедуру розгляду подання ВРП про призначення на посаду судді.
23. На переконання Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, контроль за виконанням судового рішення шляхом встановлення строку на подання суб`єктом владних повноважень звіту про його виконання у цьому випадку не є належним та ефективним способом забезпечення виконання судового рішення, позаяк фактично у такому випадку суд встановлює новий строк для його виконання.
24. Також суд першої інстанції акцентував увагу на тому, що виконання судового рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим для учасників справи, забезпечується насамперед через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII«Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).
25. З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність сукупності правових умов, обставин та передбачених КАС України підстав для встановлення судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення Верховного Суду від 24 квітня 2025 року.
Короткий зміст та обґрунтування вимог, наведених в апеляційній скарзі 
26.  ОСОБА_1 у поданій до Великої Палати Верховного Суду апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24 вересня 2025 року та постановити нове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення Верховного Суду від 24 квітня 2025 року № 990/282/24.
27. На обґрунтування доводів апеляційної скарги позивачка зазначила, що статтею 129^1  Конституції України встановлено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
28.  ОСОБА_1 звертає увагу, що Конституційний Суд України у Рішенні від 01 березня 2023 року № 2-р(II)/2023 зазначив, що виконання судового рішення є невідокремним складником права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); обов`язкове виконання судового рішення є доконечною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та поновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам «верховенства права» (правовладдя) та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист [перше речення абзацу восьмого, абзац чотирнадцятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2- р(II)/2019]. 
29. У цьому ж Рішенні Конституційний Суд України також зауважив, що в Україні після набрання чинності у 2016 році змінами до Конституції України щодо правосуддя, внесеними Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» на конституційному рівні встановлено, що контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (частина третя статті 129^1 Конституції України). Держава для забезпечення виконання судового рішення має насамперед запровадити дієвий, а не ілюзорний юридичний механізм здійснення судового контролю за виконанням судового рішення, який дозволить особі, на користь якої ухвалено судове рішення, домогтися його виконання, щоб реально захистити та поновити права, свободи та інтереси, що зазнали порушення внаслідок ухвалення рішень, учинення дій або бездіяльності органами публічної влади, їх посадовими і службовими особами.
30. Крім того, позивачка зауважила, що ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо того, що невиконання судового рішення становить порушення права на справедливий суд, визначеного пунктом 1 статті 6, та ефективного засобу правового захисту, визначеного статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) [рішення від 12 жовтня 2017 року у справі «Бурмич та інші проти України»].
31. Позивачка також звернула увагу і на Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо виконання рішень адміністративних і судових органів у ділянці адміністративного права, ухвалені 09 вересня 2003 року, в яких наголошено таке: «Держави-члени мають забезпечити, щоб адміністративні органи виконали судові рішення в межах розумного строку. Для того, щоб надати цим рішенням цілковитої ефективності, ці органи повинні вжити всіх потрібних заходів відповідно до приписів актів права» (пункт II.1.a); «у випадках невиконання адміністративним органом судового рішення має бути встановлено відповідну процедуру, завдяки якій це рішення буде виконано, зокрема, за допомогою судової заборони або накладення штрафу (coercive fine)» (пункт II.1.b).
32. Позивачка наголошує, що здійснення судового контролю за виконанням судового рішення, особливо у справах, де боржником є суб`єкт владних повноважень, є безумовним обов`язком держави в особі її судових органів. Одним із дієвих і ефективних засобів такого контролю є зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про його виконання на підставі статті 382 КАС України.
33. Також ОСОБА_1 вважає безпідставними висновки суду першої інстанції щодо відмови у встановленні судового контролю з огляду на забезпечення виконання рішення суду насамперед через примусове виконання відповідно до Закону № 1404-VIII, оскільки, на її думку, така позиція прямо суперечить приписам частини четвертої статті 382 КАС України, якими визначено, що відсутність виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення не перешкоджає розгляду заяви, а отже і ухваленню рішення судом про її задоволення. До того ж звернення із заявою про примусове виконання виконавчого листа № 990/282/24 не приведе до швидкого відновлення порушених прав позивачки, оскільки наразі відсутня процедура з примусового виконання виконавчих документів, боржником за якими є Президент України, позаяк відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, Президент України не включений до переліку боржників, щодо яких застосовується примусове виконання.
34. Також суд першої інстанції зазначив, що контроль за виконанням судового рішення шляхом встановлення строку на подання суб`єктом владних повноважень звіту про його виконання з урахуванням такої процедури не є належним та ефективним способом забезпечення виконання судового рішення, позаяк фактично у такому випадку буде встановлений новий строк для його виконання. Однак, як зауважила позивачка, судовим рішенням, яке належить виконати, будь-який строк його виконання не встановлений. Водночас саме в ухвалі про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення такий строк мав встановити суд першої інстанції, чого безпідставно не зробив. Не зазначив в ухвалі суд також про те, яку процедуру розгляду подання ВРП про призначення на посаду судді належало врахувати під час розгляду заяви про встановлення судового контролю та яким чином вона може вплинути на виконання судового рішення. 
35. Крім того, за твердженням позивачки, не може бути підставою для відмови у встановленні судового контролю і посилання суду на те, що ухвалення позитивного рішення є диспозитивним правом суду. Дійсно, диспозиція частини першої статті 382 КАС України надає суду право розсуду під час вирішення питання встановлення судового контролю. Проте такий розсуд, на переконання позивачки, має базуватися на об`єктивних підставах, які перешкоджають встановленню судового контролю. У цій справі таких не встановлено, а навпаки, належними і допустимими доказами підтверджено, що починаючи з 25 серпня 2021 року Президент України протиправно ухиляється від виконання покладеного на нього статтями 106, 128 Конституції України, статтею 80 Закону № 1402-VІІІ обов`язку видати указ про призначення на посаду судді.
36. У доповненні до апеляційної скарги позивачка зазначила, що 08 жовтня 2025 року Президент України підписав низку указів про призначення 20 суддів, однак указ про призначення її на посаду судді Шевченківського суду міста Києва не видавався. Рішення Верховного Суду від 24 квітня 2025 року у справі № 990/282/24 залишається невиконаним. У зв`язку із чим вважає, що доводи відповідача щодо невиконання рішення суду через виняткову завантаженість робочого графіка Президента України у зв`язку з триваючою збройною агресією російської федерації проти України та необхідністю першочергового розгляду питань, пов`язаних із обороною держави, захистом державного суверенітету, територіальної цілісності України, а також активної безпосередньої участі Глави держави у зовнішньополітичних процесах - є непослідовними та необґрунтованими, адже Президент продовжує видавати укази про призначення інших суддів. 
37. Наведене, на думку ОСОБА_1 , свідчить про порушення її конституційних прав як громадянки України, визначених статтями 21, 24 Конституції України та ще раз підтверджує протиправну бездіяльність відповідача та невиконання ним вимог статей 19, 102, 128 Конституції України, статті 80 Закону № 1402-VІІІ та зазначеного вище рішення. Тому позивачка вважає, що висновок суду першої інстанції, викладений в ухвалі від 24 вересня 2025 року № 990/282/24, про вчинення відповідачем активних дій, пов`язаних із виконанням рішення суду у цій справі, є хибним.
Позиція інших учасників справи
38. Відзив на апеляційну скаргу позивача від відповідача не надійшов, що не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Щодо обов`язковості судових рішень та ролі інституту судового контролю у забезпеченні їх виконання
39. Відповідно до статті 129^1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
40. Згідно із частиною другою статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
41. Положення щодо обов`язковості виконання судового рішення також закріплені у статті 370 КАС України, яка визначає, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне відповідальність, встановлену законом.
42. Схожі за змістом норми містяться у частинах другій - четвертій статті 13 Закону № 1402-VIII, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
43. Конституційний Суд України наголошував, щоскладовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013). Таке право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
44. У Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України зауважив, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.
45. Визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019).
46. Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
47. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
48. У рішенні від 21 грудня 2004 року у справі «Деркач та Палек проти України» ЄСПЛ наголошував, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 Конвенції як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.
49. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції провадження з виконання судового рішення є невід`ємною частиною судового розгляду та важливою стадією процесу правосуддя (див. рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України», від 11 січня 2005 року у справі «Дубенко проти України»).
50. Право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок. За певних обставин затримка може бути виправданою, але вона не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (див. рішення ЄСПЛ від 28 липня 1999 року у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії»).
51. Отже, невід`ємним елементом обов`язковості судових рішень є їх виконуваність (executability), що передбачає своєчасне та належне виконання ухваленого на користь особи судового рішення як фундаментальну складову права кожного на справедливий суд, адже лише виконаний судовий акт реалізує право на справедливість. 
52. Відповідно до статті 381^1 КАС України судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому статтями 287, 382-382^3 і 383 цього Кодексу.
53. Правовий інститут судового контролю за виконанням судових рішень є комплексним механізмом, спрямованим на забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судового рішення, який охоплює:
- оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного або приватного виконавця, а також посадових осіб органів державної виконавчої служби (стаття 287 КАС України);
- застосування судом заходів процесуального впливу, зокрема, шляхом зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення 
(статті 382-382^3 КАС України);
- визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених боржником на виконання судового рішення (стаття 383 КАС України).
54. Такий інститут має на меті забезпечення належного та повного виконання судового рішення, що набрало законної сили, а підставою для застосування норм зазначеного інституту є підтверджений факт невиконання цього рішення (або його виконання не в повному обсязі).
55. У Рішенні від 01 березня 2023 року № 2-р (II)/2023 Конституційний Суд України наголошував, що судовий контроль за виконанням судового рішення є щонайпершим елементом у юридичному механізмі забезпечення виконання судового рішення; держава для забезпечення виконання судового рішення має насамперед запровадити дієвий, а не ілюзорний юридичний механізм здійснення судового контролю за виконанням судового рішення, який дасть змогу особі, на користь якої ухвалено судове рішення, домогтися його виконання, щоб реально захистити та поновити права, свободи та інтереси.
56. ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що ефективний захист учасника судового провадження й відновлення справедливості передбачає зобов`язання адміністративних органів влади виконувати рішення [див. рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece); від 28 травня 2003 року у справі «Киртатос проти Греції» (Kyrtatos v. Greece)].У цьому розумінні виконання рішення повинно бути повним та вичерпним, а не частковим [див. рішення від 02 березня 2004 року у справі «Сабін Попеску проти Румунії» (Sabin Popescu v. Romania); від 31 березня 2005 року у справі «Матеус проти Франції» (Matheus v. France)], і рішення не може не виконуватись, бути позбавленим юридичної сили, або незаконно відкладатися [див. рішення від 28 липня 1999 року у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy)].
57. Позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатись, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично (див. рішення ЄСПЛ від 17 травня 2005 року у справі «Чіжов проти України»). 
58. У рішенні від 05 липня 2012 року у справі «Глоба проти України» ЄСПЛ зауважував, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.
59. Ураховуючи наведене, інститут судового контролю є ключовою гарантією реальності судового захисту та юридичним механізмом діяльності суду, який покликаний забезпечити виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист та який реалізовується за допомогою комплексу нормативно визначених правових засобів і процедур у межах окремих форм судочинства. 
60. Судовий контроль передбачає активну роль суду у забезпеченні остаточного виконання судового рішення. Відмова від активного застосування процесуальних інструментів судового контролю фактично нівелює право заявника на виконання судового рішення, що суперечить практиці ЄСПЛ щодо недопустимості «ілюзорності» правосуддя та позитивного обов`язку держави забезпечити виконання остаточного рішення.
Щодо стадій судового контролю та оцінки виконання судового рішення 
61. Стадійність порядку судового контролю за виконанням судових рішень урегульована статтями 382-382^3 КАС України.
62. Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
63. За частинами першою, другою статті 382^1 КАС України суд розглядає заяву про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення (крім заяви, передбаченої частиною п`ятою статті 382 цього Кодексу) протягом десяти днів з дня її надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням заявника - у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. За наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
64. Згідно із частиною першою, пунктами 5, 6 частини другої статті 382^2 КАС України суд розглядає звіт суб`єкта владних повноважень про виконання судового рішення протягом десяти днів з дня його надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням сторін - у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Звіт суб`єкта владних повноважень про виконання судового рішення має містити, зокрема, відомості про виконання суб`єктом владних повноважень судового рішення, строк, порядок та спосіб його виконання; у разі невиконання судового рішення: орієнтовні строки виконання такого рішення та їх обґрунтування; відомості про обставини, які ускладнюють виконання судового рішення суб`єктом владних повноважень, які заходи вжито та вживаються ним для їх усунення.
65. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень суд постановляє ухвалу про прийняття або відмову у прийнятті звіту, яку може бути оскаржено в апеляційному порядку за правилами частини п`ятої статті 382^1 цього Кодексу. Якщо суд прийняв звіт про виконання судового рішення, але суб`єктом владних повноважень відповідне судове рішення виконано не в повному обсязі, суд одночасно встановлює новий строк для подання звіту відповідно до частини третьої статті 382^1 цього Кодексу (частини перша, одинадцята статті 382^3 КАС України).
66. Системний аналіз положень норм статей 382-382? КАС України свідчить, що законодавець чітко визначає процесуальну послідовність (алгоритм) дій суду під час здійснення судового контролю за виконанням рішення суду, яка передбачає розмежування стадій судового контролю за предметом дослідження та правовими наслідками:
- розгляд заяви про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення (стаття 382? КАС України);
- розгляд звіту та оцінка виконання судового рішення суб`єктом владних повноважень (статті 382?, 382? КАС України). 
Щодо розгляду заяви про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення
67. Відповідно до абзацу першого частини першої статті 382 КАС України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
68. В адміністративних справах з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг за письмовою заявою заявника суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення (абзац другий частини першої статті 382 КАС України).
69. Тлумачення положень частини першої статті 382 КАС України із застосуванням лексичного способу її інтерпретації свідчить, що наведена норма закріплює два правила, за якими здійснюється судовий контроль в адміністративних справах:
- абзац перший визначає, що суд першої інстанції може (тобто закріплює диспозитивне право) зобов`язати суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, пов`язуючи таку можливість з поданням письмової заяви особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або з власною ініціативою суду;
- абзац другий визначає певний перелік справ, в яких суд за письмовою заявою стягувача зобов`язує у формі імперативу суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення (див. близький за змістом висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 квітня 2026 року у справі № 9901/459/21).
70. Тож законодавець установлює імператив для суду зобов`язати суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення лише у категорії адміністративних справ щодо пенсій та інших соціальних виплат (послуг, доплат, допомоги). Водночас в інших справах на суд не покладається такого імперативного обов`язку, а передбачається диспозитивне право суду на встановлення судового контролю через вживання конструкції «може зобов`язати».
71. Натомість визначене абзацом першим частини першої статті 382 КАС України диспозитивне право суду щодо встановлення судового контролю використовується залежно від наявності об`єктивних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами. При цьому встановлення судового контролю за цією нормою здійснюється з урахуванням стадійності порядку судового контролю.
72. Предметом розгляду стадії судового контролю щодо розгляду заяви про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення є виключно наявність об`єктивних обставин, які ставлять під сумнів належне виконання рішення суб`єктом владних повноважень. 
73. Іншими словами, метою цієї стадії є лише встановлення доцільності самого контролю, що прямо слідує зі змісту положень частини другої статті 382^1 КАС України, згідно з якою за наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення та зобов`язання подати звіт. Для задоволення такої заяви суду не потрібно на цій стадії надавати остаточну оцінку діям суб`єкта владних повноважень щодо виконання судового рішення, слід лише встановити ознаки його невиконання або неповного виконання.
74. Тлумачення норм статті 382 КАС України у її системному взаємозв`язку з положеннями статті 372 цього Кодексу свідчить, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах може здійснюватися за наявності для цього підстав (безвідносно до факту наявності виконавчого провадження). Зокрема, до таких підстав належать випадки, якщо: рішення суду ще не виконано, зокрема в порядку його примусового виконання; існує обґрунтований і підтверджений доказами ризик його невиконання; існують підтверджені доказами обставини, які ставлять під сумнів виконання суб`єктом владних повноважень судового рішення або дають підстави вважати, що загальний порядок виконання судового рішення не дав очікуваного результату або що відповідач (його правонаступник) створює перешкоди для виконання такого рішення, має намір ухилення від цього обов`язку тощо (див. ухвали Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі № 754/12702/14-а, від 11 травня 2023 року у справі № 640/9835/20, від 07 травня 2024 року у справі № 160/5259/20, від 11 грудня 2024 року у справі № 380/9974/23).
75. Тобто на стадії заяви про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення суд має перевірити лише наявність ознак невиконання (неповного виконання) судового рішення, на які вказує заявник, не вдаючись при цьому до аналізу причин невиконання чи правильності дій боржника. Факт невиконання судового рішення власне є достатньою і самостійною підставою для задоволення заяви про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення.
Щодо розгляду звіту про виконання судового рішення
76. Означена стадія передбачає дослідження безпосередньо обставин самого виконання судового рішення. На цьому етапі відповідно до пунктів 5, 6 частини другої статті 382^2 КАС України суб`єкт владних повноважень зобов`язаний розкрити відомості про виконання судового рішення, строк, порядок та спосіб його виконання, а в разі невиконання - зазначити орієнтовні строки, обґрунтування та обставини, які ускладнюють виконання. 
77. Такі відомості відображаються саме у звіті, який є предметом самостійного судового розгляду. Тобто закон покладає обов`язок обґрунтувати у тексті звіту спосіб виконання саме на суб`єкта владних повноважень, а не особу, на користь якої ухвалено судове рішення, під час подання заяви.
78. Іншими словами, саме стадія розгляду вже поданого звіту є тим процесуальним етапом, коли суд досліджує строк, порядок та спосіб виконання судового рішення, що може бути здійснено лише після постановлення ухвали та подання суб`єктом владних повноважень відповідного звіту.
79. Лише за наслідками цього етапу суд відповідно до частини першої статті 382^3 КАС України за результатами розгляду вже поданого звіту постановляє ухвалу про його прийняття або відмову у прийнятті. 
80. Отже, питання виконання судового рішення (повноти виконання / причин невиконання) є предметом розгляду саме звіту суб`єкта владних повноважень про виконання судового рішення та ухвалення одного з рішень за результатами його розгляду, а не предметом розгляду заяви про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати такий звіт.
81. Водночас здійснення оцінки причин (наявності підстав) невиконання або неповного виконання одночасно з вирішенням питання про задоволення заяви про зобов`язання подати звіт є передчасним і нівелює не лише процедуру судового контролю, а й стадію, на якій суд першої інстанції встановлює і оцінює ключові обставини та причини, які вплинули на повноту виконання судового рішення, в тому числі вирішує питання застосування заходів впливу до суб`єкта владних повноважень у разі неподання ним звіту у встановлений строк без поважних причин (частина восьма статті 382^3 КАС України).

Щодо суті заяви позивачки про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення 
82. Передумовою звернення позивачки із цією заявою до суду слугували обставини невиконання відповідачем ухваленого Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду рішення від 24 квітня 2025 року у справі № 990/282/24, залишеного без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 17 липня 2025 року, яким визнано протиправною бездіяльність Президента України щодо нерозгляду подання ВРП про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва та зобов`язано Президента України розглянути зазначене подання. 
83. З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що на момент подання позивачкою заяви в порядку статті 382 КАС України зазначене судове рішення залишилося невиконаним.
84. Суд першої інстанції в задоволенні наведеної заяви позивачки відмовив з посиланням на те, що встановлення судового контролю є диспозитивним правом суду, а підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних, підтверджених доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. Водночас лист Офісу Президента України від 08 вересня 2025 року № 22/038756-10, за висновком суду першої інстанції, свідчить про вчинення активних дій, пов`язаних із виконанням рішення суду у цій справі, зокрема про підготовку проєкту Указу Президента для доповіді главі держави. 
85. Окрім того, суд першої інстанції під час вирішення питання вжиття заходів судового контролю врахував процедуру розгляду подання ВРП про призначення на посаду судді та зауважив про неефективність способу забезпечення виконання судового рішення, а також зазначив про відсутність доказів того, що позивачка використала загальний порядок примусового виконання судового рішення відповідно до Закону № 1404-VIII і вжиті заходи не дали очікуваного результату.
86. Утім Велика Палата Верховного Суду вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм процесуального права та суперечать суті інституту судового контролю з огляду на таке.
Щодо оцінки виконання судового рішення на стадії розгляду заяви про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення
87. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що під час вирішення питання встановлення судового контролю за виконанням судового рішення необхідно розрізняти за змістом предмет розгляду заяви про зобов`язання подати звіт (стаття 382^1 КАС України) та предмет розгляду самого звіту (статті 382^2, 382^3 КАС України).
88. Для задоволення заяви про встановлення судового контролю та зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, судовий контроль за виконання якого здійснюється за правилами абзацу першого частини першої статті 382 КАС України, достатнім є лише сам факт невиконання (неповного виконання) судового рішення (незалежно від причин такого невиконання).
89. Натомість оцінка питання виконання судового рішення (причин невиконання чи повноти виконання), складності процедури його реалізації, а також перевірка обставин, які ускладнюють (унеможливлюють) його виконання, є виключним предметом дослідження на стадії розгляду вже поданого суб`єктом владних повноважень звіту про виконання судового рішення.
90. Проте суд першої інстанції наведене залишив поза увагою та надав оцінку виконанню ухваленого у цій справі судового рішення (зокрема, вжитим заходам позивача та діям відповідача щодо виконання рішення) безпосередньо на стадії розгляду заяви позивача про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.
Щодо дій відповідача, направлених на виконання рішення суду 
91. Велика Палата Верховного Суду вважає необґрунтованим посилання суду першої інстанції на лист Департаменту з питань звернень громадян Офісу Президента України від 08 вересня 2025 року № 22/038756-10, який, за висновком суду, свідчить про вчинення активних дій щодо виконання рішення у цій справі.
92. У наведеному листі, що безпосередньо встановив сам суд першої інстанції, констатовано лише підготовку структурним підрозділом Офісу Президента матеріалів та проєкту указу про призначення позивачки на посаду судді. Однак підготовка внутрішніх документів допоміжного органу (Офісу Президента) не є виконанням судового рішення, оскільки обов`язок розглянути подання ВРП покладено безпосередньо на Президента України як конституційного суб`єкта.
93. До того ж фактично ідентична за змістом інформація щодо стану розгляду подання ВРП та видачі Президентом України указу була повідомлена позивачці ще у 2022 році Департаментом з питань звернень громадян Офісу Президента України у листі від 28 листопада 2022 року № 22/1-09/3637, в якому зазначалося, що проєкт указу Президента України про призначення її на посаду судді вже тоді був переданий для доповіді главі держави.
94. Проте, відповідач знову ж таки не розглянув відповідного подання ВРП, що зумовило звернення позивачки у 2024 році з адміністративним позовом про визнання протиправною такої бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, який Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду задовольнив рішенням від 24 квітня 2025 року у справі № 990/282/24. Невиконання цього судового рішення і слугувало підставою для звернення позивачки у 2025 році до суду із заявою про встановлення судового контролю.
95. Тожочевидно, що лист Департаменту з питань звернень громадян Офісу Президента України від 08 вересня 2025 року № 22/038756-10, з фактичним повтором інформації трирічної давнини, яка була надана позивачці листом від 28 листопада 2022 року № 22/1-09/3637 цим же структурним підрозділом і яка надалі не була підтверджена реальними діями щодо розгляду подання та видачі указу (про що свідчить і позов ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності відповідача), не можна вважати ані доказом учинення активних дій, пов`язаних з виконанням рішення суду, ані тим паче поясненням неможливості розгляду подання ВРП протягом тривалого часу (у період з 2021 по 2026 рік).
96. До того ж слушними є доводи апеляційної скарги позивачки про те, що у цей період Президент України неодноразово видавав укази про призначення суддів, що додатково свідчить про відсутність об`єктивних передумов для нерозгляду подання ВРП про призначення позивачки на посаду судді та, відповідно, виконання рішення суду у цій справі, яким зобов`язано відповідача розглянути таке подання.
97. Тимчасові чи процедурні складнощі, з якими стикається суб`єкт владних повноважень, зокрема триваюча збройна агресія російської федерації проти України, введення воєнного стану, можуть бути підставою для обґрунтування графіка та строків виконання безпосередньо у звіті про виконання судового рішення, а не підставою для повної відмови суду у здійсненні судового контролю за його виконанням.
Щодо висновків суду першої інстанції про неналежність та неефективність судового контролю як способу забезпечення виконання судового рішення
98. Велика Палата Верховного Суду вважає хибним висновок Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про те, що встановлення строку на подання звіту не є належним та ефективним способом забезпечення виконання судового рішення, оскільки, за твердженням суду першої інстанції, в цьому випадку суд установлює новий строк для виконання судового рішення. 
99. Такий висновок суду першої інстанції прямо суперечить положенням статей 382-382^3 КАС України, якими врегульовано застосування інструментів судового контролю, адже зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення жодним чином не замінює (не відкладає) строку його виконання, який настав з моменту набрання рішенням законної сили. Водночас постановлення ухвали про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення лише встановлює процесуальний строк для інформування суду про стан виконання такого рішення, в тому числі надає суб`єкту владних повноважень відповідно до пункту 6 частини другої статті 382^2 КАС України можливість зазначити заходи та орієнтовні строки виконання судового рішення безпосередньо у звіті про його виконання. 
100. Своєчасне і належне виконання судового рішення є ключовим елементом верховенства права, а право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін.
101. Велика Палата Верховного Суду враховує, що в державі, що керується принципом верховенства права, виконання судового рішення не може залишатися формальністю та є логічним завершенням судового захисту.На державу в особі її органів влади покладається позитивний обов`язок забезпечити ефективну реалізацію цього права, гарантувати, що жодне судове рішення не залишиться невиконаним (див. mutatis mutandis постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 червня 2026 року у справі № 300/657/25).
102. ЄСПЛ звертав увагу на те, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України» та від 19 лютого 2009 року у справі «Крищук проти України»).
103. Тож запровадження судового контролю у формі зобов`язання подати звіт є тим легітимним процесуальним інструментом, який дозволяє суду встановити чіткий, прогнозований та реальний алгоритм дій боржника, забезпечуючи суб`єкту владних повноважень у разі неможливості негайного виконання рішення право й обов`язок зазначити у такому звіті обґрунтовані орієнтовні строки його виконання. Такий інструмент судового контролю сприяє реалізації принципу виконуваності судового рішення, запобігає зловживанням з боку боржника, гарантує дотримання законності (як у вимогах стягувача, так в діях боржника) та підвищує довіру громадян до суду та держави в цілому.
Щодо висновку суду про необхідність вжиття позивачкою заходів примусового виконання судового рішення
104. За статтею 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи.
105. Водночас суд першої інстанції зазначив, що обов`язковість рішення має забезпечуватися насамперед примусове виконання відповідно до 
Закону № 1404-VIII.
106. Окрім того, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду з посиланням на положення статті 382 КАС України зауважив, що для застосування заходів судового контролю позивачка мала надати докази вжиття нею заходів щодо виконання судового рішення в загальному порядку, чого вона не зробила.
107. Однак наведені висновки суду першої інстанції є хибними й такими, що не враховують порядку здійснення судового контролю за виконанням судового рішення, а також особливостей правового статусу боржника.
108. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що норми КАС України не містять вимог про обов`язкове попереднє відкриття виконавчого провадження чи вичерпання всіх дій державним виконавцем як передумови для звернення із заявою в порядку статті 382 цього Кодексу та можливості встановлення заходів судового контролю виключно після вжиття позивачем заходів з його примусового виконання у порядку, передбаченому Законом № 1404-VIII.
109. Так, приписами частини четвертої статті 382 КАС України визначено, що відсутність виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення не перешкоджає розгляду заяви, а отже й ухваленню рішення судом про її задоволення.
110. Аналіз норми статті 382 КАС України в її системному взаємозв`язку з нормами статті 372 цього Кодексу, дозволяє стверджувати, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах може здійснюватися за наявності для цього підстав, безвідносно до факту відкриття виконавчого провадження щодо виконання відповідного судового рішення (див. ухвали Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2021 року у справі № 813/5500/14, від 01 грудня 2021 року у справі 
№ 200/3958/19-а, від 11 травня 2023 року у справі № 640/9835/20).
111. Оскільки виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється як добровільно (самим боржником), так і в примусовому порядку (органами державної виконавчої служби), то судовий контроль за виконанням судового рішення безпосередньо не залежить від тієї обставини, чи відкрито станом на час вжиття заходів такого контролю виконавче провадження та чи звертався позивач до державного виконавця з виконавчим листом.
112. Звернення позивача до суду на підставі статті 382 КАС України та примусове виконання рішення суду в порядку виконавчого провадження є окремими самостійними процедурами, спрямованими на виконання судового рішення, та можуть застосовуватися одночасно.
113. Посилання суду першої інстанції на відсутність вжиття заходів примусового виконання судового рішення в розумінні статті 382 КАС України не є підставою, яка обмежує право заявника на подання заяви про встановлення судового контролю задля забезпечення виконання рішення суду, а тому суд у цій частині припустився помилкового тлумачення норм процесуального права.
114. Навпаки, як уже зазначалося вище, тлумачення норм статті 382 КАС України в її системному взаємозв`язку з положеннями статті 372 цього Кодексу свідчить, щосудовий контроль можна ініціювати безвідносно до факту відкриття виконавчого провадження. 
115. Метою судового контролю є не дублювання функцій виконавчої служби, а безпосереднє процесуальне стимулювання боржника - суб`єкта владних повноважень до виконання покладеного на нього обов`язку з виконання судового рішення.
116. Судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню судового рішення та відновленню порушених прав особи-позивача.
117. Покладення судом першої інстанції в цьому випадку на позивачку обов`язку довести факт вжиття усіх можливих та необхідних заходів виконання судового рішення та відсутності за наслідком цих заходів очікуваного результату вже на стадії розгляду заяви про встановлення судового контролю фактично перекладає тягар доказування на сторону, на користь якої ухвалено судове рішення, та звільняє суб`єкта владних повноважень від процесуального обов`язку з виконання судового рішення, в тому числі зазначити у звіті про виконання судового рішення відомості про обставини, які ускладнюють виконання такого рішення.
118. Ба більше, суд першої інстанції залишив без належної уваги, що звернення позивачки із заявою про примусове виконання рішення суду в цій справі не призведе до ефективного відновлення її прав. 
119. Так, абзац перший пункту 4 розділу I Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, містить вичерпний перелік суб`єктів (органів державної влади та їх структурних підрозділів), виконавче провадження щодо яких у разі, якщо вони є боржниками, віднесено до підвідомчості Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. 
120. Попри включення до цього переліку Офісу Президента України, а також вищих органів законодавчої, виконавчої та судової влади, такий суб`єкт, як Президент України, у зазначеному переліку безпосередньо не згадується. Тож Президент України не входить до переліку боржників, щодо яких примусове виконання рішень здійснюється безпосередньо Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.
Щодо процедури розгляду подання ВРП
121. Неаргументованим є також посилання суду першої інстанції на необхідність врахування при вирішенні питання про судовий контроль за виконанням судового рішення процедури розгляду подання ВРП про призначення на посаду судді, оскільки обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили, а будь-які процедурні питання розгляду подання ВРП та видання відповідного указу Президента України не можуть нівелювати імперативні положення статті 129^1 Конституції України щодо обов`язковості судового рішення. 
122. До того ж відповідно до частини другої статті 80 Закону № 1402-VIII видача указу про призначення судді є чітко обмеженою в часі, а тому не може кваліфікуватися судом як обставина, що виправдовує зволікання чи відстрочення виконання судового рішення. Навпаки, тривалість або потенційне затягування цього процесу є додатковим підтвердженням доцільності та необхідності встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, а не підставою для відмови у його встановленні. Водночас судовий контроль у цьому випадку має слугувати правовою гарантією виконання судового рішення, а не нівелюватися посиланнями на внутрішні процедури інституцій влади.
123. Оскільки на момент розгляду справи судом першої інстанції остаточне судове рішення на користь позивачки не було виконано протягом тривалого часу, у суду першої інстанції були достатні підстави для задоволення заяви позивачки про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду.
Щодо повноважень суду апеляційної інстанції стосовно перегляду ухвал про відмову у встановленні судового контролю
124. КАС України не містить жодних обмежень щодо повноти компетенції суду апеляційної інстанції під час перегляду ухвал суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення.
125. Відповідно до пункту 29 частини першої статті 294 КАС України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення.
126. За частиною п`ятою статті 382^1 КАС України ухвалу суду про відмову у задоволенні заяви може бути оскаржено в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції. Постанова суду апеляційної інстанції за результатами перегляду ухвали є остаточною і оскарженню не підлягає.
127. Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги визначені статтею 315 КАС України, яка не містить положень щодо права суду апеляційної інстанції скасувати ухвалу суду, яка не перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
128. Водночас положення статті 320 КАС України визначають підстави для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
129. Ухвала про відмову у встановленні судового контролю за виконанням рішення за своєю правовою природою належить до судових рішень, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі, оскільки вона приймається на стадії виконання судового рішення, яке вже набрало законної сили, і не зупиняє рух справи. Тому в суду апеляційної інстанції немає правових підстав для направлення матеріалів справи до суду першої інстанції для продовження розгляду на підставі статті 320 КАС України.
130. Натомість відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Тож у разі скасування ухвали про відмову в установленні судового контролю апеляційний суд наділений повноваженнями самостійно вирішити питання по суті.
131. Отже, переглядаючи такі ухвали, суд апеляційної інстанції уповноважений оцінювати правильність застосування норм процесуального права в повному обсязі в межах повноважень, визначених статтями 315, 317 КАС України.
132. За статтею 381^1, частиною першою статті 382 КАС України судовий контроль здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. У цій справі Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду діяв як суд першої інстанції, саме цей суд мав повноваження встановити судовий контроль за виконанням судових рішень. Водночас Велика Палата Верховного Суду має повноваження виправити помилкову відмову у його встановленні.
133. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду як суд апеляційної інстанції, встановивши неправильне застосування судом першої інстанції норм статей 382-382^3 КАС України, має право виправити зазначену помилку: скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нове рішення - про задоволення заяви позивачки.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
134. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
135. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
136. За частиною другою статті 317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
137. Суд першої інстанції з урахуванням наведених вище обставин дійшов передчасного висновку щодо відсутності підстав для задоволення заяви позивачки про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду в цій справі.
138. Відповідно до частини другої статті 382^1 КАС України за наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову в задоволенні та зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
139. Водночас частиною третьою статті 382^1 КАС України визначено, що встановлений судом строк для подання звіту про виконання судового рішення має бути достатнім для його підготовки. Достатнім є строк, який становить не менше десяти календарних днів з дня отримання суб`єктом владних повноважень відповідної ухвали та не перевищує трьох місяців.
140. З урахуванням приписів статті 381^1, частини першої статті 382 КАС України звіт про виконання судових рішень у цій справі відповідач повинен подати до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
141. Зважаючи на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги позивачки, скасування ухвали Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24 вересня 2025 року у справі № 990/282/24 та ухвалення нового судового рішення про задоволення її заяви про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, яким слід зобов`язати відповідача, з урахуванням триваючої збройної агресії російської федерації проти України та введення воєнного стану, протягом трьох місяців з дня отримання копії цієї постанови подати до суду першої інстанції звіт про виконання рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24 квітня 2025 року у цій справі (див. аналогічний підхід щодо встановлення судового контролю за виконанням Президентом України рішення суду про зобов`язання розглянути подання ВРП про призначення на посаду судді, застосований в ухвалах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 червня 2026 року у справі № 9901/374/21, від 22 червня 2026 року у справі № 990/284/24).
На підставі викладеного та керуючись статтями 139, 243, 266, 315, 317, 322, 325, 382, 382^1 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.
2. Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24 вересня 2025 року у справі № 990/282/24 скасувати.
3. Заяву ОСОБА_1 про зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення у справі 
№ 990/282/24 задовольнити.
4. Зобов`язати Президента України протягом трьох місяців з дня отримання копії цієї постанови подати до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду звіт про виконання рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24 квітня 2025 року у справі № 990/282/24.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач | | | | О. А. Губська
Судді: | | О. О. Банасько | | К. М. Пільков
| | О. В. Білоконь | | С. О. Погрібний
| | О. Л. Булейко | | Н. С. Стефанів
| | А. А. Ємець | | О. В. Ступак
| | С. І. Кравченко | | М. Ю. Тітов
| | О. В. Кривенда | | І. В. Ткач
| | М. В. Мазур | | В. Ю. Уркевич
| | Н. М. Мартинюк | |
Відповідно до частини третьої статті 321 Кодексу адміністративного судочинства Українипостанову оформив суддя Банасько О. О.