ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2026 року

м. Київ

справа № 643/7463/24
провадження № 61-1801св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач - Харківська міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 25 липня 2025 року у складі судді Харченко А. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 13 січня 2026 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Тичкової О. Ю., Мальованого Ю. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради, в якому просила визнати за нею в порядку набувальної давності право власності на нерухоме майно, а саме: 22/100 частини будинковолодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з житлової кімнати, площею 18,5 кв. м (літ. 2-2), кухні площею 7,0 кв. м (літ. 2-1) та сіней площею 3,6 кв. м (літ. ІІ).
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є співвласником 78/100 частини житлового будинку  АДРЕСА_1 . 
30 грудня 1980 року позивачка придбала 45/100 частини домоволодіння, що підтверджується договором купівлі-продажу, зареєстрованому в Харківському БТІ за реєстровим № 1507 та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 04 листопада 2009 року. 
29 вересня 2003 року ОСОБА_1 придбала 18/100 частини домоволодіння, що підтверджується договором купівлі-продажу серії ВАР № 286522, зареєстрованому 07 червня 2005 року в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно № НОМЕР_3. 31 жовтня 2019 року ОСОБА_1 придбала 15/100 частини будинковолодіння, що підтверджується договором купівлі-продажу серії НОА 475656, зареєстрованим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприна Г. О. номер об`єкта в РПВН: НОМЕР_2 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, зареєстрованому 07 червня 2005 року в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно № НОМЕР_3. 
Решта частки будинковолодіння, що складає 22/100 частини зареєстрована в реєстрі прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 . Ця частка складається з житлової кімнати площею 18,5 кв. м (літ. 2-2), кухні площею 7 кв. м (літ. 2-1) та сіней площею 3,6 кв. м (літ. ІІ). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. На момент смерті ОСОБА_2 заповіт не залишений, чоловіка та дітей померла не мала, спадщину після її смерті ніхто не прийняв. Право власності на 22/100 частки будинку ні за ким не зареєстровано, власник чи балансоутримувач зазначеного об`єкту нерухомості невідомий.
ОСОБА_1 є пенсіонером, іншого житла не має, з 1980 року зареєстрована та проживає у будинковолодінні. Вона добросовісно, відкрито, безперервно користується всім будинковолодінням, проводила у ньому ремонти, займалася доглядом та утриманням будинку. 
На балансі Харківської міської ради вказана частка будинку не перебуває. ОСОБА_1 не є родичкою та рідною людиною померлій ОСОБА_2 , тому не має документів та можливості їх надати на підтвердження відсутності у померлої чоловіка та дітей (1 черга спадкоємців), а також інших спадкоємців після смерті ОСОБА_2 . 
Разом з тим, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11 червня 2024 року № 386439806 видно, що право власності на 22/100 частки будинку АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_2 на 22/100 частки не зареєстровано. В інший спосіб оформити право власності на 22/100 частки будинковолодіння, ніж з підстав визнання права власності за набувальною давністю неможливо, іншого житла ОСОБА_1 немає. 
На підставі викладеного, позивачка вважала, що вона довела, що з 2001 року відкрито та безперервно володіє 22/100 часткою будинковолодіння.
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
Заочним рішенням Салтівського районного суду м. Харкова від 25 липня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відкритість і безперервність володіння нерухомим майном в цьому випадку не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати заочне рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 25 липня 2025 року та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Постановою Харківського апеляційного суду від 13 січня 2026 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Заочне рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 25 липня 2025 року скасовано.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Закриваючи провадження у справі, апеляційний суд врахував, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтава від 15 серпня 2023 року (справа № 643/20791/19) у задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності на частку в будинковолодінні в порядку набувальної давності відмовлено.

Зі змісту рішення у справі № 643/20791/19 встановлено, що ОСОБА_1 у грудні 2019 року звернулася до суду з позовом, в якому просила: визнати за нею в порядку набувальної давності право власності на нерухоме майно, а саме: 22/100 частини будинковолодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з житлової кімнати площею 18,5 кв. м (літ. 2-2), кухні площею 7,0 кв. м (літ. 2-1) та сіней площею 3,6 кв. м (літ. ІІ).

Апеляційний суд встановив, що цей спір виник між тими самими сторонами, про той саме предмет і з тих самих підстав.

Оскільки у справі № 643/20791/19 за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 серпня 2023 року набрало законної сили, підстав для повторного розгляду тотожної справи не вбачається.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

12 лютого 2026 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на заочне рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 25 липня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 13 січня 2026 року у вказаній справі.

Мотивує скаргу тим, що судом не враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17.

Крім того, зазначає, що суд апеляційної інстанції порушив норму процесуального права, оскільки не врахував, що позови нетотожні за підставами, а саме у справі № 643/20791/19 були інші сторони, учасники справи мали інший намір, на момент розгляду справи племінник померлої ОСОБА_2 був живим, але юридично не був спадкоємцем. Під час розгляду справи № 643/20791/19 Харківська міська рада висловлювала позицію, відповідно до якої зазначала, що позивачкою не надано доказів того, що у ОСОБА_2 відсутні спадкоємці.

Станом на день звернення з цим позовом пройшло більше п`яти років, жодної спадкової справи за цей час не заведено, Харківська міська рада, будучи обізнаною про розгляд цієї справи, не висловила жодної правової позиції.

Вважає, що суд апеляційної інстанції не надав детальну оцінку підставам позовів, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі (абзац другий частини другої статті 389 ЦПК України).

Відзиви на касаційну скаргу станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 12 лютого 2026 року касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Тітову М. Ю., судді, які входять до складу колегії: Зайцев А. Ю., Коротенко Є. В.
Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 25 липня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 13 січня 2026 року з підстав, передбачених абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано матеріали справи № 643/7463/24 з Салтівського районного суду м. Харкова та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу. 
У березні 2026 року матеріали справи № 643/7463/24 надійшли до Верховного Суду.
Розпорядженням в. о. заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 22 травня 2026 року № 544/0/226-26 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями у зв`язку із обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Тітова М. Ю.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 22 травня 2026 року справу № 643/7463/24 призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Закриваючи провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції, керувався тим, що на час відкриття провадження у справі вже існувало рішення суду, яке набрало законної сили, за позовом  ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

З таким висновком погоджується Верховний Суд з огляду на такі обставини.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 761/7978/15-ц роз`яснено, що необхідність застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17).

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15).

Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного з цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року в справі № 753/11592/18, від 26 квітня 2022 року в справі № 757/39474/19, від 05 жовтня 2023 року в справі № 522/8873/22, від 18 жовтня 2023 року в справі № 404/6883/18, від 08 жовтня 2025 року у справі № 278/2024/23, а також постановах Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 520/97/18, від 23 листопада 2022 року в справі № 759/2532/22, від 30 червня 2023 року у справі № 522/13894/22.

Так, у справі, у якій подано цю касаційну скаргу, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно, а саме: 22/100 частини будинковолодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з житлової кімнати площею 18,5 кв.м (літ. 2-2), кухні площею 7 кв. м (літ. 2-1) та сіней площею 3,6 кв. м (літ. ІІ). Свої вимоги мотивувала тим, що відповідно до статті 344 ЦПК України вона є власником майна, що належить ОСОБА_2 за набувальною давністю.

У справі № 643/20791/19 рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15 серпня 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно, а саме: 22/100 частини будинковолодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з житлової кімнати площею 18,5 кв.м (літ. 2-2), кухні площею 7 кв. м (літ. 2-1) та сіней площею 3,6 кв. м (літ. ІІ), з підстав недоведення позивачкою підстав для набуття права власності на майно за правилами статті 344 ЦК України .

Відповідно до вимог статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Аналізуючи позовні вимоги та визначаючи норми права, які підлягають застосуванню, суд першої інстанції у своєму рішенні у справі № 643/20791/19 зазначив, що позов ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю не може заявляти особа , яка володіє ним за волею власника і завжди знала, хто є власником цього майна. За встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивачки є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню оскільки відкритість і безперервність володіння нерухомим майном в даному випадку ні є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України .

За таких обставин Харківський апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про тотожність позовів ОСОБА_1 у справі № 643/7463/24 та у справі № 643/20791/19, оскільки позовні вимоги у обох справах стосувалися визнання права власності на нерухоме майно, а саме: 22/100 частини будинковолодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з житлової кімнати площею 18,5 кв.м (літ. 2-2), кухні площею 7 кв. м (літ. 2-1) та сіней площею 3,6 кв. м (літ. ІІ) на підставі статті 344 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що позов у цій справі заявлений за інших фактичних обставин, зокрема після смерті племінника ОСОБА_2 , відтак за відсутності спадкоємців на спірне майно, не нівелюють тотожність позовів, вимоги яких заявлені на підставі 344 ЦК України.

За таких обставин суд апеляційної інстанції забезпечив дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами, до кола яких не входять незгода сторони з остаточним судовим рішенням за результатами розгляду тотожного позову у попередній справі чи наявність нових доказів на обґрунтування позовних вимог, які позивач з певних причин не подав до суду під час розгляду тотожного позову у попередній справі.
Доводи касаційної скарги такого висновку не спростовують, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням та до надання суб`єктивної оцінки обставинам, які були предметом дослідження суду апеляційної інстанції, а саме нетотожності підстав позову. Суд апеляційної інстанцій, надавши повну та всебічну кожному з елементів позовів окремо та предмету і підставам позовів в сукупності дійшов обґрунтованого висновку, що підставою для звернення до суду з обома позовами слугувало визнання права власності на нерухоме майно, на підставі статті 344 ЦК України.
Колегія суддів відхиляє посилання заявника на суперечність оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 25 червня 2019 року у справ № 924/1473/15, від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17. Зазначеним правовим висновкам оскаржувані судові рішення відповідають в частині узагальненого правозастосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, а саме обов`язку суду закрити провадження у справі, якщо на час його відкриття існувало рішення суду, яке набрало законної сили, з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

З огляду на обґрунтоване скасування судом апеляційної інстанції заочного рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 25 липня 2025 року, Верховний Суд не оцінює доводи касаційної скарги щодо незгоди заявниці з рішенням суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права і незгоді з ухваленими судовим рішенням в частині відмови у відкритті апеляційного провадження.

Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає вимогам закону, і підстав для її скасування немає.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані рішення судів - без змін.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 13 січня 2026 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | І. Ю. Гулейков
| Р. А. Лідовець
| Д. Д. Луспеник